A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Karina Halle: The Swedish Prince (Nordic Royals #1), 2018

Fordította

GOITEIN ZSÓFIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Bűnbe született (Átkozottak 1.), 2017

Túl közel hozzád, 2017

Bármi áron (Átkozottak 2.), 2018

Veszélyes trükkök (Átkozottak 3.), 2018

Nem lennék nélküled (McGregor testvérek történetei 1.), 2018

Egy lépéssel közelebb (McGregor testvérek történetei 2.), 2019

Éjszaka a tiéd leszek (McGregor testvérek történetei 3.), 2019

Amikor megláttuk egymást (McGregor testvérek történetei 4.), 2019

Veled biztonságban vagyok (McGregor testvérek történetei 5.), 2019

The Swedish Prince

Copyright © 2018 by Karina Halle

All rights reserved.

Hungarian translation © Goitein Zsófia, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-5763-07-6

Ajánlás:

Norvég édesapámnak, Svennek,
és finn édesanyámnak, Tuulinak, akik mindig
svédül beszéltek, ha nem akarták, hogy én is értsem.

Köszönöm, hogy életben tartottátok a skandináv kultúrát.

Utóirat: kár, hogy nem tanítottatok meg svédül.

„Világunknak vissza kell térnie
az ifjú lélek egyszerű romlatlanságához.”

Audrey Hepburn, a Római vakáció
című film Anna hercegnője

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Messze-messze, egy távoli galaxisban…

Csak viccelek!

De egyszer régen, egy vancouveri garzonban élt egy fiatal hölgy, akit elvarázsolt Hollywood aranykora. Eredetileg forgatókönyvírónak tanult, és amikor a csoporttársai megmutatták neki a Philadelphiai történet című filmet, beleszeretett a műbe, és rajongani kezdett a negyvenes–ötvenes évek filmjeiért.

Szerette Jimmy Stewartot és Cary Grantet, de végül Gregory Peck nyerte el a szívét, az egyik kedvenc színésznője pedig Audrey Hepburn lett. Gondolom, nem meglepő, ha azt mondom, hogy számtalanszor megnézte a Római vakációt.

Nos, ez a fiatal hölgy én vagyok, és igen, rengetegszer láttam a Római vakáció című filmet. A mindenem. A színészek játéka nem olyan mesterkélt és modoros, mint abban az időben szokás volt, hanem pergő, természetes és hiteles. Gregory és Audrey (és Eddie) egyszerűen csodásak együtt. A Dalton Trumbo által írt mű tényleg nem is játszódhatna máshol, mint a mesés Rómában. Ez a film attól olyan nagyszerű, hogy nincs benne semmi erőltetett.

Nekem egyedül a befejezéssel volt gondom. Ha látták, tudják, miről szól: Audrey egy szökésben lévő hercegnőt alakít, akinek nyugtatót adtak. Úgy dönt, hogy kilép a megszokott környezetéből, és felfedezi a várost. Közben találkozik a rendkívül vonzó és jóképű férfival, akit Gregory Peck alakít.

Utóbbi egy amerikai újságíró, akinek alig van pénze, és ki akar jutni Rómából. Amikor rájön, hogy a begyógyszerezett hölgy nem „anya”, ahogy eredetileg mondta, hanem az eltűnt Anna hercegnő, úgy gondolja, övé lesz az évszázad története. Épp ezért nem árulja el, hogy pontosan tud a hölgy kilétéről.

Vajon megírja a történetet? Ez a terv, de közben alaposan megismerik egymást, hiába a hamis személyazonosság. Tényleg csodás ez a film, az egyetlen gondom… a befejezés.

Még véletlenül sem akarom kritizálni az alkotást, de számomra nem kerek a vége. Tudom, hogy a filmben mindössze egy nap alatt ismerték meg egymást, aztán egymásba szerettek, de nekem mindig hiányérzetem van. Épp ezért lesz más a könyvem. Amolyan igazi, romantikus mű.

Mert a filmnél több romantikát vártam.

Na mindegy. Annak idején elhatároztam, hogy egyszer írok egy könyvet a film alapján, de megváltoztatom a végét. Igazi, magával ragadó, édes-romantikus regény lesz, boldog végkifejlettel, amire minden olvasó vágyik.

Kis fricska a Római vakációnak. Amikor Viktor karakterét megálmodtam, Armie Hammert láttam magam előtt. (Bocsánat, Mr. Peck.)

Tél közepén még Stockholmba is elutaztam, hogy kellő kutatómunkát végezzek a mű megírásához. Tekintve, hogy magam is skandináv vagyok (finn és norvég ősökkel rendelkezem), otthon éreztem magam.

De legközelebb nyáron megyek. Mert… olyan hideg volt, hogy a jegesmedvének is lefagyott volna a lábujja.

Itt szeretném megjegyezni, hogy az igazi svéd trónörökös (Károly Fülöp) valóban jóképű és vonzó (keressenek rá). A könyvben viszont szabadjára engedtem a fantáziámat a svéd királyi családot illetően, ezért a szereplők általam kitalált karakterek. Elnézést, ha ezzel megsértem a svédeket, netán hibát vagy hiányosságot vélnek felfedezni Svédországgal kapcsolatban. A szüleim tehetnek róla. (Ld. az ajánlást.)

(Utóirat: Tehachapi, a könyvben szereplő másik város csodás hely, melyet mindenképp érdemes megnézni. Az egyik kedvencem, ha Kaliforniában járok.)

Felhívnám az arra érzékeny olvasó figyelmét, hogy a könyvben szexjelenet és káromkodás is szerepel.

Ezek után remélem, készen állnak, hogy elolvassák a könyvet.

ELŐSZÓ

Maggie

New York

– Ez volt az utolsó, hogy interneten randiztam – sóhajtja Sam gondterhelten, hátradőlve a bár kanapéján.

– Mi történt? – kérdezem rögtön, mert tudom, hogy úgysem úszom meg. Ráadásul vérprofi a netes randizásban. Mindegy, hányszor mondja, hogy ez az utolsó alkalom, másnap újrakezdi, és közben folyamatosan arról panaszkodik, hogy minden pasi a farkáról küld fotót. Nem mintha bánná, inkább azzal van a gond, hogy a képen szereplő hímtagok nem az ő ízlésének felelnek meg.

– Mi nem történt? – kérdez vissza, és a hajába túr. – Beültünk egy italra, ami rendben is van. Sima ügy, nem igaz? Élőben amúgy is helyesebb volt, mint a képen.

– Melyik képen? A profilképén vagy a dákójáról küldött képen?

– Csak hogy tudd, nem küldött képet a farkáról se kérésre, se kéretlenül. Szóval nem nézett ki rosszul, de már az elején éreztem, hogy nincs meg köztünk a kémia. A randi felénél már biztos voltam benne, hogy nem megyek fel a lakására. Aztán megmutatta a szexlejátszási listáját.

– Szexlejátszási listáját? – nézek rá összevont szemöldökkel.

– Igen. A telefonján. A zene tényleg jó volt. Úgyhogy aztán mégis lefeküdtem vele.

– Te megőrültél!

– Tudom, tudom – csóválja a fejét, aztán felemeli a koktélos poharát, és hatalmasat szürcsöl. – A legrosszabb, hogy nem láttam az egész listát. Amikor rám mászott, épp a Never Going to Give You Up ment.

Kitör belőlem a röhögés.

– Rick Roll ment szex közben?

– Ezek után akkor sem tudtam volna elélvezni, ha az életem múlik rajta. Mondtam neki, hogy mennem kell, és elrohantam. Az egész estében az volt a legjobb, hogy útban hazafelé betoltam egy kebabot. Az életem nem szól másról, mint rossz döntésekről és falafelekről.

Ebben igaza van. Sam a legjobb barátnőm a városban, ami nagy szó, mert már két és fél éve élek New Yorkban, és itt barátokat szerezni sokkal nehezebb, mint bárhol máshol. Szerencsére mindketten ugyanabba a csoportba járunk. Az hozott össze minket, hogy ki nem állhatjuk a tanárainkat és az iskolai felhozatalt.

Sam legalább kimozdul esténként, én viszont még a Tinderre sem mentem fel, bár Sam minden egyes randioldalon csinált nekem egy profilt. Csak huszonkét éves vagyok, de randi tekintetében meglehetősen régimódi. Én még hiszek abban, hogy az igazit csak személyesen lehet megtalálni, online soha.

Bár ebben a városban lehetetlennek tűnik a személyes találkozás. Félreértés ne essék: New York ezerszer jobb, mint a szülővárosom, Tehachapi, Kaliforniában. Ott minden potenciális randialany börtönből szabadult, és mivel apám börtönőr, biztos nem nézné jó szemmel, ha összeállnék valamelyikükkel.

New York viszont túl nagy és zsúfolt a romantikus randizáshoz. Mindenki modell alkatú, én pedig bár vékony vagyok, de kevéssé szemrevaló. Szerintem leginkább egy vékony, nagy szemű manóra hasonlítok. Mondjuk Tehachapiban tízből nyolc pontot érnék, Közép-Nyugaton hatot, míg Manhattanben inkább csivavának néznének.

Mindegy. A remény hal meg utoljára. A remény, hogy betérek egy könyvesboltba, és amikor a legújabb Neil Gaiman-könyv után nyúlok, valaki pont ugyanezt teszi. Ujjunk összeér, és ahogy felnézek, egyből tudom, hogy ő álmaim férfija. Tisztában vagyok vele, hogy ez rendkívül naiv elképzelés, de nem tehetek róla. Azóta gondolkodom a nagy Ő-ben, amióta ebben a városban élek. Úgy érzem, beléptem a nagy lehetőségek birodalmába.

Most úgysincs szükségem szerelemre, beérem egy jóízű keféléssel. Ehhez pedig nem kell szőke herceg. Elég, ha az illető alaposan megrak a könyvkupac közepén, a boltban. Sam mindennap más farkát engedi a lába közé, én pedig csak ácsingózom, hogy legalább egyvalaki a horgomra akadjon.

– Majd találsz valakit – biztatom Samet. – És annak jobb lejátszási listája lesz, mint ennek a srácnak volt. Gyere, meghívlak egy italra!

– Ne hülyéskedj! – mondja, és megfogja a karomat, hogy ülve maradjak. – Le vagy égve, ez a pia pedig baromi drága.

Ez igaz. Ösztöndíjjal kerültem az egyetemre, hála annak, hogy széttanultam az agyam, viszont épphogy fizetni tudom a lakbért. Ezt is csak azért, mert évekig dolgoztam és spóroltam. A családom nem igazán tehetős. Apám börtönőr, anyám szobaasszony egy szállodában, és velem együtt hat gyereket kell eltartaniuk.

Az egyetlen ok, amiért itt lehetek, hogy középiskolás koromban minden este anyámmal együtt dolgoztam a La Quintában. Most is majdnem mindennap halálra dolgozom magam a kávézóban, de alig jutok egyről a kettőre.

Hálásan nézek Samre, miközben azt kívánom, bárcsak többre futná részemről, mint hogy hálásan pislogok rá.

– Mi lenne, ha megáldanálak?

Benyúlok a táskámba, amit egy turkálóban vettem – hamisított műanyag Gucci –, és előhalászom az aranycsillám szemfestékemet. Belemártom az ujjam, és mielőtt Sam bármit is mondhatna, a fejére szórok belőle.

– Mi a frászt művelsz?! – sikoltja, és próbál elhajolni, de közben hangosan nevet. Nemsokára mindene csillámporos lesz.

– Mindig ezt csináltam a kishúgommal, Aprillel – magyarázom, és visszateszem a szemfestéket, mert nem akarok többet elpazarolni. – Ő hitt benne.

– És ő most hol van?

– Még csak tizenhárom éves, de ha még egyszer megpróbálnám, jó eséllyel csúnyán nézne, és többet nem állna szóba velem. Tudod, milyenek a tinik.

A kisebb tesókra Pike, a tizenhét éves öcsém vigyáz, aki utánam következik a sorban. Bakersfieldben van valami vásár, ahová elkocsikáztak. Gondolom azért, hogy a szüleimnek legyen végre egy kis nyugtuk.

Tudva, hogy a testvéreim mind együtt vannak, kicsit fáj a szívem. Ettől függetlenül nincs honvágyam, mert világéletemben arról álmodtam, hogy elhagyom a szülővárosom. De vannak napok, amikor egy kicsit mégis hiányzik az ottani életem. A mai nap is ilyen.

Mi több, esténként egyre gyakrabban van honvágyam. Hajlamos vagyok aggódni a pénz, a suli és a nem létező szerelmi életem miatt, de a mostani érzés valahogy más. És tudom, hogy nincs ráhatásom. Arra gondolok, jobban kéne hallgatnom az ösztöneimre, és ha elég hosszasan figyelek, talán rájövök, mi lehet. De fogalmam sincs.

– Minden rendben? – kérdezi Sam, és bámul rám. – Mi lenne, ha én hívnálak meg téged egy italra?

– Jól vagyok – válaszolom. – Csak egy kicsit kikapcsolt az agyam. Nem tudom, miért.

– Nem én vagyok az oka, ugye?

– Nem. Ma nem – vigyorgok.

– Akkor ihatnál valamit. Mindjárt jövök.

Általában tiltakoznék, de Sam tele van pénzzel, és igen nagylelkű. Kellemetlenül érzem magam, mert sokszor ő fizeti az én részemet is, ha velem akar bulizni. Túl önérzetes vagyok. Most viszont én is úgy gondolom, hogy innom kell, mert pattanásig feszültek az idegeim.

Figyelem, ahogy Sam a bárpult felé tart. Karcsú, tökéletes alakjával minden férfi tekintetét vonzza. Soha nem gondolnám, hogy Tinderen ismerkedik, de a legtöbb pasi fél megszólítani.

Aztán ott vagyok én. Ha mosolygok, néha felkeltem néhány fickó figyelmét – máskülönben savanyú ribanc képem van –, de abban a pillanatban, hogy megszólalok, kiábrándulnak belőlem. Fura a humorom, és sokszor nem vagyok azonos hullámhosszon a többiekkel.

Hátradőlök, és végigmérem a felhozatalt, miközben igyekszem kerülni a szemkontaktust a nem megfelelő személyekkel. Nem megfelelő alatt azt értem, aki egyáltalán nem érdekel, bár ő egy szempillantásból arra következtet, hogy akarok tőle valamit. Nem tudom, miért hiszi a férfiak többsége azt, hogy ha ránézek, rögtön ágyba is akarok bújni vele.

Megszólal a telefonom, úgyhogy előhalászom a táskából.

April az, ami nagyon fura. Talán megérezte, hogy emlegettem?

Mielőtt beleszólnék, elfog a félelem, mert biztos vagyok benne, hogy nem szimpla hívásról van szó. Rá nem jellemző, hogy csak úgy felhív, és megkérdezi, mi van velem. Itt valami nagy baj lesz.

Ez esetben viszont Pike vagy a szüleim hívnának, nem ő.

Végképp az egekbe szökik a pulzusom, amikor rányomok a hívásfogadásra.

– April! – szólok bele, és gyorsan befogom a másik fülemet, hogy kiszűrjem a bár zaját.

Sír. Hallom, hogy sír, méghozzá olyan hangon, ami nem jellemző a tinédzserekre.

– April! Te vagy az? Mi a baj? – kérdezem, miközben igyekszem nem pánikba esni.

– Maggie! – zokogja. – Istenem! Jóságos ég! Meghaltak, Maggie!

Hirtelen olyan érzésem támad, mintha egy lassított felvétel résztvevője lennék.

Forogni kezd velem a világ, és elhomályosul a látásom.

– Ki halt meg?

Jó ég.

Ki?

Ki?

– Megölték őket – sír, aztán megállíthatatlan zokogásban tör ki. – A fickó apáért jött.

Istenem!

– Apáért jött, és mi nem voltunk ott. Maggie! Mindkettőjüket lelőtte! Meghaltak! Anya és apa meghaltak!

– Én…

Nem tudom, mit mondjak. Ez nem lehet igaz. Kizárt dolog, hogy ez megtörtént. Ez valami vicc? Vagy félreértés? Netán álmodom? Biztosan az utóbbi.

– Biz… biztos vagy benne? Hol van Pike?

– Pike a rendőrséggel beszél. Meghaltak! Meghaltak! Meghaltak!

A fejemet csóválom, mert képtelen vagyok felfogni, amit hallok.

– Nem halhattak meg, April. Ők nem halnak meg csak úgy. Kizárt, hogy ez… – nagyot nyelek. – Ki… ki lőtte le őket? Nem értem.

– Meghaltak! – ordítja a húgom, aztán ismét heves zokogásban tör ki, amitől lassan a telefon is remegni kezd. Aztán csend.

Ekkor döbbenek rá, hogy nem lélegzem.

Olyan, mintha kiléptem volna a testemből, és átvette volna a helyét egy számomra teljesen ismeretlen erő.

– Halló! – valaki beleszól a telefonba. Már azt is elfelejtettem, hogy a kezemben van a készülék, és időbe telik, míg felismerem a hangot.

– Pike! Mi folyik itt? – nyögöm ki végül.

Megköszörüli a torkát, és elcsukló hangon így szól: – Egy fickó a börtönből. Néhány hónapja kiengedték, és gyanítom, hogy gyűlölte apát. Bejött a házba… és lelőtte. Aztán anyát is. Amikor tévét néztek a nappaliban. Mi a vásáron voltunk. A szomszéd hallotta a lövéseket, és felhívott.

Ahogy Pike-tól hallom, a csendes, kimért Pike-tól, hirtelen kezd összeállni a kép.

– Nem hiszem el – suttogom, mert tényleg így van. – Apa visszalőtt volna. Van fegyvere. Hogy ment be a fickó? Walter nem ugatott jelzésképpen?

– Waltert is lelőtte.

A kedvenc kutyánkat.

Megpróbálom elképzelni, hogyan történhetett. Az egykori börtöntöltelék betör a házba, és lelövi a kutyánkat. Az imádott kutyánkat.

De hogy lőtte le a szüleimet? Hogy halhattak meg?

Ez képtelenség!

– Nem messze tőlünk letartóztatták a fickót – mondja Pike, és azon gondolkodom, hogy lehet ilyen nyugodt. Nyilván muszáj. A szüleink meghaltak, és én sem vagyok mellettük. Ő otthon a legidősebb.

Viszont én vagyok a törvényes gondviselőjük.

– Elmentek, Maggie – mondja. – Elmentek.

Mély levegőt vesz, aztán duruzsolást hallok a vonal túlvégéről.

– Beszélned kéne a zsarukkal. Várj egy kicsit!

Várj egy kicsit…

Várj…

Mire?

Mégis mire várjak?

Lesz még bármi ezen a világon, amire érdemes várni?

– Mi történt? – kérdezi Sam, miközben leül velem szemben, és elém teszi az italt. Vett nekem egy italt. Bármit megadnék, hogy visszaforgassam az idő kerekét, akár csak öt perccel, amikor az volt a legnagyobb gondom, hogy nincs pénzem, és romokban a szerelmi életem. Amikor a szüleim még éltek.

– Meghaltak – mondom szinte suttogva. – A szüleim meghaltak.

Örökre vége a csodás, álmokkal teli, bolondos életemnek.

Vége.

Vége.

– Ez nem lehet igaz – mondom neki, és közben érzem, hogy maga alá temet a bánat. – Ezt nem hiszem el.

Pedig így van.

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Maggie

Egy évvel később
Tehachapi, Kalifornia

– Hol a francban van a cukros gabonapehely?

– Rosemary! Ne beszélj csúnyán!

– Csak kukoricapehely van itthon.

– Na jó. Ki itta meg az utolsó korty narancslevet, és rakta vissza üresen a dobozt a hűtőbe?!

– Miért nem öntesz cukrot a kukoricapehelyre? Akkor olyan lenne, mint a gabonapehely.

– Ez még kukoricapehelynek sem jó. Inkább valami fűrészporféle. Már normális kukoricapehelyre sem telik?

– Tudtad, hogy a kukoricapelyhet azért készítik, hogy ne maszturbáljanak annyit az emberek?

– April! Ne Callum előtt.

– Mi az a maszturbálás?

Lehunyom a szemem, és próbálok olyan idilli és békés állapotba kerülni, amilyenről a jógás videóban beszéltek a YouTube-on. Hónapok óta gyakorolok, hogy leküzdjem az állandó stresszt, de sajnos rá kellett jönnöm, hogy számomra nem létezik nyugalmi állapot.

– Fogjátok már be! – mondja Pike, mire mindenki elhallgat. – Maggie lassan agyérgörcsöt kap tőletek.

Szünet.

Már az óra ketyegését is hallani.

– Mi az az agyérgörcs? – kérdezi Callum.

Kinyitom a szemem, és elmosolyodom a legkisebb öcsémen. Még csak hétéves, de nagyon vág az esze. Folyamatosan kérdésekkel bombáz. Emellett hatalmas bajkeverő, de erre mindig csak utólag jövök rá.

– Ezt akkor kapom, ha nem fogadtok szót.

– És mi az a maszturbáció?

– Ezt akkor csinálod, ha senkivel nem tudsz ágyba bújni – mormolja April.

– April! – korholom, de cseppet sem érdekli. Ügyet sem vet a szidásra, viszont annál jobban felidegesít.

Sóhajtok, aztán belekeverem a zabkását a forró vízbe. A konyha maga a káosz.

Nem én kértem, hogy a testvéreim gyámja legyek. Nem kértem, hogy öljék meg a szüleimet a saját házunkban. Nem akartam feladni az álmaimat a jobb életről, és nem akartam visszatérni Tehachapiba, hogy aztán nekem kelljen összeszedni a darabokra tört életünk minden morzsáját.

De ahogy én, úgy más sem erre vágyott. Mégis itt vagyok, és mindent megteszek, hogy a lehető legszebb jövőt biztosítsam a testvéreimnek.

De… a francba! Ez bitang nehéz. Jóban voltam anyámmal, bár akadtak nehéz pillanatok, ahogy minden anya-lánya kapcsolatban. Arra viszont nem gondoltam, hogy ilyen nehéz a gyereknevelés. Tudom, hogy kidolgozta a lelkét, ahogy apám is, mégis épphogy megéltünk. Úgy nőttem fel, hogy ha valami tönkrement, akkor vagy megjavítottuk, vagy éveket vártunk, hogy kapjunk egy másikat. Mindig az olcsó áruk boltjában vagy a turiban vásároltunk. Alkalmanként a nagylelkű szomszédok is támogattak minket.

Soha nem jutott eszembe, milyen bonyolult és nehéz eltartani egy családot, főleg egy ekkorát. Ahol ennyi különböző ember él egy fedél alatt.

Ott van Callum, aki a legfiatalabb. Nem véletlenül mondtam, hogy bajkeverő. Amikor azt mondom valamire, hogy ne csinálja, biztos, hogy megteszi. Élénk, kíváncsi természet, aki szenved az iskolában, és folyton verekszik a többi gyerekkel. Mosolygós, szép, csillogó kék szeméből fájdalom és frusztráció tükröződik.

Aztán ott vannak az ikrek, Rosemary és Thyme. (Igen, tudom, érdekes névválasztás, ha azt vesszük, hogy egyikük neve rozmaringot, a másiké kakukkfüvet jelent.) Tizenegy évesek, és a vicces nevük ellenére okosak, szorgalmasak és ügyesek. Ikrek ugyan, de nagyon különböznek. Thyme olyan izgő-mozgó fajta, Rosemary pedig komor és zárkózott. Pike-on kívül ők segítenek nekem rendet tartani.

April tizennégy. Pasimániás, és nagyon csinos, amit persze tud magáról. Nagyon féktelen és akaratos. Attól félek, hogy idő előtt fog teherbe esni, vagy drogozni kezd, bár lehet, hogy ez utóbbin már túl van. Miatta aggódom leginkább, ő pedig engem utál leginkább. Talán így működik egy kapcsolat.

Ami Pike-ot illeti, betöltötte a tizennyolcat, és kikerült a suliból. Már elég idős ahhoz, hogy törvényes gondviselő legyen, úgyhogy megosztjuk a feladatokat. Ő is egyetemre akart menni ösztöndíjjal, de a szüleink halála miatt kimaradt a középiskolából. Többet nem fogja megpróbálni a sulit. Jelen pillanatban tetoválóművész akar lenni, bár eredetileg paleontológusnak készült. Száznyolcvan fokos fordulatot vett. Csendes, visszahúzódó lett, aki az ideje nagy részét dohányzással tölti, és tetoválja magát.

Bonyolult család voltunk már a szüleim halála előtt is. Mostanra viszont darabokra hullt minden, és próbáljuk valahogy összeszedni magunkat.

– Figyelj! – szól Pike, és papírral a kezében közelít. – R és T látogatóba mennek a légierőhöz, és kéne az aláírásod. Ja, és Callum tanára beszélni akar velünk.

Sóhajtok, és folyamatosan a zabkását kavargatom. – Miért most kell ezt megcsinálni? Eddig hol voltak ezek a papírok?

Az órára nézek. Mindenkit el kell vinnem suliba, mielőtt munkába megyek.

– Rosemary elfelejtette – mondja szégyenlősen Thyme.

– Mintha te nem feledkeztél volna meg róla – vág vissza Rosemary.

Rá sem kell néznem Callumra, hogy tudjam, kajánul vigyorog a kis bajkeverő.

– Tudod, hogy te is aláírhatod – mondom Pike-nak, de aztán elveszem tőle a papírokat. Jó ég! Most látom, hogy a kézfején is tetoválás éktelenkedik.

– Miféle tetoválások ezek?

– Tinta – válaszolja rezzenéstelen arccal, és a kezembe nyom egy tollat.

– Ezek itt hieroglifák.

– Mik?

– Mik azok a hieroglifák?

– Jaj, Callum, ne légy már olyan ütődött! Pontosan tudod, mik azok – korholja Rosemary.

– Rosemary! Ne mondj ilyet az öcsédre! – szidom, aztán összevont szemöldökkel nézek Pike-ra.

– Annyit azért ígérj meg, hogy az arcodra nem teszel tetoválást! Ahhoz túl helyes vagy.

– Igen? – kérdezi, tőle szokatlan mosollyal az arcán.

– Ne szállj el magadtól, de amúgy igen. Te vagy a család egyetlen reménysége. Ha elveszel valami pénzes macát, talán kikecmergünk a csávából. Bár tőlem fickó is lehet. Nem ítélkezünk, csak jöjjön a lóvé.

– Mi az a maca?

– Ne kérdezősködj már annyit, Callum! – ordítja valaki.

Gyorsan aláírom a papírokat, aztán odamegyek a hűtőn lévő naptárhoz, és beírom, hogy beszélnünk kell Callum tanárával.

– Bemész te, vagy akarod, hogy én menjek? – kérdezem Pike-ot. – Esti időpont.

Vállat von. Tudom, hogy nem akar menni, de azt is, hogy ha megkérem, bevállalja.

De csak most állt munkába. Szerelőként dolgozik egy közeli műhelyben, és sokszor fáradt. Ráadásul a gyerekek jogilag az én felelősségem, nem az övé.

– Majd megyek én – mondom.

– Biztos?

Fáradtan rámosolygok.

– Mehetnénk ketten is, de nincs pénzünk bébiszitterre.

És van, aki még arra sem képes, hogy ilyenkor vigyázzon a testvéreire – teszem hozzá gondolatban.

Pike bólint. Nem kell Aprilre néznie, anélkül is tudja, hogy rá céloztam. Ha jobb anya lennék – a fenébe is: nem vagyok az anyjuk… Na jó. Ha egy kicsit szigorúbb tudnék lenni, és le tudnám fektetni a szabályokat, akkor meg tudnám győzni Aprilt, hogy segítsen, és maradjon itthon a kisebbekkel.

Csakhogy én nem vagyok ilyen. Most viszont kénytelen leszek felvállalni a konfliktusokat.

– Rólam beszéltek? – kérdezi Callum ártatlanul.

Csúnyán nézek rá, hátha megijed, de sajnos olyan, mint April. Immunis a pillantásomra. Betolja a kukoricapelyhet – pontosabban a ki tudja, milyen pelyhet – a szájába, és vigyorog, miközben a tej kifolyik a szája szélén.

Felsóhajtok.

– A tanárod nincs veled megelégedve, Callum – mondja Pike, aztán tölt magának egy csésze kávét, és leül mellé. – Már megint.

Callum vállat von, és még szélesebben vigyorog.

Ez a gyerek biztos, hogy szociopata lesz.

– Maggie! – kiáltja April, amikor beteszi a tányérját a mosogatóba. – El fogunk késni.

A mikrohullámú sütő órájára nézek. Igaza van.

Gyorsan megeszem a reggeli egy részét, fogok egy almát, aztán elkiáltom magam.

– Gyerünk! Indulás!

Amikor a szüleim meghaltak, mindannyian örököltünk pénzt. Sajnos nem volt sok megtakarításuk, és nem a legelőnyösebb biztosítást kötötték. Hat hónapja kaptam meg a pénzt, ami arra volt elég, hogy vettem egy kisbuszt, így le tudtuk cserélni a tragacsot, a maradék keveset félre tudtam tenni. Pike szintén berakta a pénzét a bankba, miután vett magának egy használt motort, amit felújított. A többieknek várniuk kell tizennyolc éves korukig, hogy megkapják az összeget. Biztosra veszem, hogy April már számolgatja a napokat, és csak azt várja, hogy végre elhúzhasson innen.

Nem hibáztatom.

Szerencsére nincs jelzálog a házon. Bár elég lepattant és zajos, mert az 58-as főút alattunk megy el, ráadásul egész nap hallani a járművek zaját, mégis legalább elmondhatjuk, hogy van hol laknunk. Külön mázli, hogy az ingatlanadó elég alacsony, így simán ki tudjuk fizetni.

A testvéreim azon versengenek, hogy ki üljön előre. Rosemary nyer, hála a kiváló könyöktechnikájának, ezért Thyme, April és Callum hátra másznak. Búcsút intek Pike-nak, aztán a szomszédainknak, akik már kora reggel a kertben tüsténkednek. Wallace-ék öregek, mint az országút, és ezen a meleg májusi napon is a madarakkal keltek.

Először Callumot teszem ki, mert az általános iskola van legközelebb, aztán a csajokat. Utána megkönnyebbülten szusszanok egyet, és elindulok a munkahelyemre.

Miután kiderült, hogy mi történt a szüleimmel, otthagytam az egyetemet, és búcsút mondtam az újságíró diplomának. Felszálltam az első gépre, és megkértem Samet, hogy adja fel hajón a holmimat. Amilyen jó barátnő, pár nap múlva meglátogatott, hogy mellettem legyen a temetésen.

Ahogy visszatértem Tehachapiba, úrrá lett rajtam a bánat, ami néha még a gyászon is túltett. Néha úgy éreztem, semmi mást nem szeretnék, csak bezárkózni a fürdőszobába, és kisírni magam egy kád vízben ülve. Sokszor csináltam ilyet, és reméltem, hogy egyszer kiszabadulok ebből a pokoli helyzetből, és soha többé nem talál rám a fájdalom.

De sokáig nem menekülhettem előle. Mindenki érdekében össze kellett szednem magam, és helytállni. Beszéltem ügyvédekkel, biztosítótársaságokkal, a rendőrséggel, a halottkémmel, a tanárokkal, a temetkezési vállalkozóval és a szomszédokkal. A szüleimet mindenki szerette, ezért mindenki velünk gyászolt.

Nekem viszont nem volt rá alkalmam. Elmentem a helyi pszichológushoz, aki anyám barátnője volt, így még jobban megviselt a dolog. Végül úgy dolgoztam fel a szüleim halálát, ahogy alapból tettem volna. Vagyis összetörtem és zokogtam, miután kitettem a tesóimat a sulinál, és mielőtt beértem volna a munkahelyemre, ami összesen tíz perc autóval. Ennyi időm volt, hogy magamban legyek, és rendezzem a gondolataimat.

Persze hogy mindig a szüleim jutottak eszembe, és arra gondoltam, mennyi veszteség ért. Valamennyire jó, ha az ember sokat dolgozik és elfoglalja magát, mert addig sem gyászol. Az viszont kiborított, hogy útban a munkahely felé vagy elalváskor mindig rám tört a fájdalom.

Ma reggel viszont késésben vagyok, úgyhogy nem lesz időm keseregni, és az önsajnálatba menekülni. Ismét szobalányként dolgozom a La Quinta szállodában, de most legalább szintet léptem a kamaszkori pozíciómhoz képest. Átvettem anyám helyét, ami pocsékul hangzik, viszont elég jól keresek vele.

Leparkolom a kisbuszt, felveszem a tartalék munkaruhát, amit a kesztyűtartóba gyűrtem (a másikat persze otthon hagytam a szennyesben), aztán a hátsó ülésre pattanok, és átöltözöm. Már olyan profi módon váltok ruhát, mint amilyen ügyesen Clark Kent Supermanné változott a telefonfülkében. Mindössze annyi a különbség, hogy én szobalánnyá válok, ha kiszállok a kisbuszból.

A hátsó bejáraton slisszolok a szállodába, és remélem, hogy sikerül észrevétlenül feljutnom a takarító részlegre.

Persze hogy a főnökömbe, Juanitába botlom.

– Öt percet késtél, Maggie! – dorgál meg. – Ez már nem az első eset.

– Tudom, és elnézést kérek – mentegetőzöm, és idegesen hátrafogom a hajam. Kínos, hogy tényleg sokszor előfordult már.

– Most már igazán megkérhetnéd az öcsédet, hogy vigye el ő a gyerekeket az iskolába – mondja, bár kicsit kezd együttérzőbb hangot megütni. – Őszintén nem értem, hogyan bírod ezt így.

– Te is tudod, hogy alig győzöm – vágom rá nyersen. – E nélkül a munka nélkül már sehol nem lennék. Úgyhogy sajnálom, és többet nem fordul elő késés.

Bólint, aztán megy a dolgára.

Ami az új életemet illeti, rettentő sok mindent meg kellett tanulnom. Szerencsére az emberek többsége nagyon támogató és segítőkész, Juanitát is beleértve. Viszont pontosan tudtam, hogy ez nem tart örökké. A végén kiraknak, ha nem teljesítek jól.

Nem tudom, mi lesz a vége.

De abban biztos vagyok, hogy nem követhetek el hibát.

Annak ellenére, hogy szobalánynak lenni nem valami nagy karrier, főleg nem egy ilyen útszéli, kissé lepukkant helyen, azért nem utálom annyira. Na jó, ez nem igaz. Sok mindent utálok benne, de nem azt, amire gondolnak. Mások után takarítani, vécét suvikszolni, összeszedni a használt óvszereket, szőrszálakat feltakarítani és mindenféle testnedvet sikálni a fürdőszobában még hagyján. Talán azért, mert tinédzserkorom óta csinálom.

Amit igazán utálok, arra fiatalabb koromban nem is gondoltam. Szegénységben nőttem fel, mégsem volt olyan sanyarú a sorsom, mint hinnék. Ez nem egy gazdag város, és nagyon sok család küzd a napi megélhetésért. Az én történetem sem más.

De most, hogy visszajöttem New Yorkból, és láttam egy másik világot… A világot, amiben még részem lehetett volna… A legjobban azt utálom, ahogy az emberek többsége lenézi az olyanokat, mint én.

A szobalányokat, a pincéreket, a kétkezi munkásokat. Sokkal több megbecsülést érdemelnénk.

Ez a legszembetűnőbb. Amikor például belép egy üzletember – vagy üzletasszony –, és úgy bánik az emberrel, mint egy marék trágyával. Lekezelő megjegyzéseket tesznek és csúnyán néznek rám, amikor elkezdek takarítani. Aztán panaszkodnak valami mondvacsinált kosz miatt, ami persze ott sincs, de arra jó ok, hogy még véletlenül se adjanak borravalót.

Ma igyekszem a lehető leggyorsabban és legprecízebben dolgozni, és nem hagyom, hogy bármi elterelje a gondolataimat. Csak a munkámra összpontosítok. Meg kell mondjam, van abban valami felemelő, amikor az ember belép egy szobába, ami úgy néz ki, mintha bombatámadás érte volna, aztán hála a gondos takarításnak, a helyiség ismét olyan, mintha új lenne. Tapintható a változás, és ezt sikerként könyvelem el. A nap végén elmondhatom, hogy tettem valami jót és kézzelfoghatót.

A legutolsó szobához érek, és gyorsan bekopogok.

– Takarítás! – kiáltom.

Semmi válasz.

Ismét kopogok, és jelzem, hogy nincs kint a „Ne zavarjanak!” tábla.

– Takarítás! – kiáltom ismét, és előveszem a kulcsot.

Ahogy beteszem a zárba, egy kattanással nyílik az ajtó.

Belépek, és körbenézek, hogy van-e valaki a szobában. Gyakran előfordul, hogy nem jön válasz, mégsem üres a helyiség.

Kis híján belefutok a férfiba, aki épp a fürdőszobából jön ki.

Magas. Mint egy óriás.

Meztelen óriás.

Mozdulni nem tudok, miközben a fickó simán elsétál mellettem, vissza a szobába. Úgy tűnik, mint aki nem is hallott. Mint akinek fel sem tűnt, hogy ott vagyok. Szexi pasas, annyi szent.

Tudom, hogy gyorsan el kéne rohannom, mielőtt megfordul, és észrevesz. Hallottam néhány szobalánytól, hogy van egy meztelen fickó, aki „úgy tesz”, mintha nem hallaná a kopogást. Ilyenkor a legjobb, ha eliszkol az ember.

De ez a pasas…

Nem tudom róla levenni a szemem.

El kéne fordulnom, de olyan… magas!

Hatalmas.

Puha, bársonyos a bőre, hihetetlenül széles a válla, és csak úgy feszülnek az izmai.

A hátsója…

Jóságos ég!

Kicsit napbarnított a bőre, ezért még jobban emlékeztet egy barackra. Legszívesebben térdre borulnék, és beleharapnék a…

Ekkor megfordul.

Gyorsan feljebb viszem a tekintetem, és ekkor látom, hogy vezeték nélküli fülhallgatója van.

Zenét hallgat.

Hát persze.

Kikerekedett szemmel néz rám, mint aki sokkot kapott.

– Elnézést – nyögöm ki, és minden erőmmel azon vagyok, hogy a szép, mélykék szemébe, és ne a farkára nézzek, amit próbál eltakarni a kezével. Ettől még látom, mert hiába nagy a tenyere, a lényeget nem takarja.

– Nem hallottam, hogy bejött – mondja hangosan, némi akcentussal. Aztán kiveszi a füldugót, melynek következtében látni a férfiasságát.

Ne bámészkodj, Maggie. Ne bámészkodj.

Nem bámészkodom. Tátva marad a szám.

Nem semmi ez a nemi szerv!

Esküszöm, mintha megmozdult volna, ahogy figyeltem. Hosszú, formás kígyójának láttán azt kívánom, bárcsak egy pornófilm szereplője lennék, hogy elé térdelhessek. Még soha nem láttam ilyen szép, méretes hímvesszőt, de azt pontosan tudom, mit tennék vele.

Míg kábultan bámulom a pasast, a kulcs kiesik a kezemből, és a földön landol.

– A francba!

Lehajolok, hogy felvegyem.

Csakhogy ő is lehajol, és felkapja.

Megijedek, ahogy egyre közelebb kerül a hímtagja, ezért gyorsan felegyenesedem.

Erre beütöm a fejem az állába.

– Elnézést kérek! – kiáltom, aztán hátrálok, és a fejemet fogom.

Még jobban csodálkozik, mint eddig. Egyik kezével megfogja az állát, és zavartan rám néz.

– Nagyon sajnálom! – mondom újra. Végül sikerül megfordulnom, és az ajtó felé vennem az irányt.

– Hölgyem! – szól utánam. – A kulcsa.

Bakker!

Megfordulok, ő felém jön. A farka még mindig vonz, miközben ő felém nyújtja a kezét a kulccsal.

A szemem elé kapom a kezem, hogy ne lássam, elveszem a kulcsot, aztán eliszkolok. Biztos motyogok valami elnézésfélét, de szerencsére már csak azután, hogy becsuktam magam mögött az ajtót.

– A fenébe! – dörmögöm magamban, aztán eltolom a takarítókocsit. Ég az arcom, mint a rongy. – A fenébe!

Őszintén remélem, hogy nem tesz panaszt, mondván, hogy én biztos csak azért mentem be, hogy meglessem őt meztelenül. Hiába próbáltam, egyszerűen nem tudtam nem odanézni.

Talán jobban kellett volna próbálkoznom.

Igazam volt. Jobban kellett volna. Ebből is látszik, milyen magányos és kiéhezett vagyok. Mióta visszatértem Tehachapiba, a szerelmi és a szexuális életem a süllyesztőbe került. Nem mintha olyan csodás dolgok történtek volna New Yorkban, de legalább elmentem randizni, és jó párszor megraktak. Az utóbbi egy évben viszont mellőztem a szexet, és ez kezd nyomasztani. Nem véletlenül vesztettem el az eszemet ennek a vadidegen, meztelen férfinak a látványától.

Bár ő nem egy átlagos fickó. Több mint száznyolcvan centi magas, nagyobb a tenyere, mint az arcom, és olyan a teste, mint egy szoboré. A szeme égszínkék, és az akcentusából ítélve valami távoli helyről érkezhetett, ami biztos izgalmasabb, mint ez.

Esküszöm, ilyen helyes pasast még életemben nem láttam! És akkor még nem beszéltem a hímtagjáról.

A falnak támaszkodom, és próbálom összeszedni magam. Közben azon drukkolok, hogy soha többé ne lássam.

MÁSODIK FEJEZET

Maggie

– Ki a frász hallgat fülhallgatóval zenét a zuhany alatt? – kérdezi Annette vigyorogva, mert ő is szokott.

– Őszintén szólva nem hiszem, hogy frissen zuhanyozott. Amikor kijött a fürdőszobából, egyáltalán nem volt vizes. Tök száraz volt a bőre.

És tiszta. És puha. Minden porcikája.

– Ez akkor is a La Quinta, és nem a Four Seasons. Ki a fene akar egy szál semmiben rohangálni egy garniszállóban?

Kicsit megbököm a karját, emiatt majdnem kiborítja a sörét.

– Hékás! Én takarítom a szobákat. Enni lehet a padlóról, olyan tiszta.

– Csak vicceltem! – csattan fel némi rosszallással, aztán felkap egy szalvétát, és letörli a söröspoharát. – Úgy tűnik, ma alaposan meg kell válogatnom a szavaimat, Borsószem Királykisasszony.

– Nem vagyok Borsószem Királykisasszony. Csak végre szabadnapom van.

– Ezért vagyunk itt – mondja vidáman, és körbenéz a Faulline Bárban. Ez a város egyik legjobb bárja. Nem puccos, de legalább jó az italválaszték és udvarias a személyzet. Pluszpont nekik, amiért nincs tele a hely börtöntöltelékekkel. Nem mintha sok olyan bárban lettem volna már, de most annyira sem bírnám, mint addig. Apám gyakran tért be munka után a helyi bárba, és ha oda mentünk volna, biztosan érezném a jelenlétét. Arról nem beszélve, hogy a kollégái odajönnének, és beszélni akarnának róla, ami végképp nem hiányzik.

Amúgy sem gyakran járok bárba. Se időm, se pénzem. Annette-tel viszont hetek óta nem találkoztam. Azt mondta, meghív egy italra, Pike pedig gondolkodás nélkül felajánlotta, hogy vigyáz mindenkire, míg házon kívül vagyok. Úgy tűnik, látszik rajtam a feszültség.

Annette az ötvenes éveiben jár, és ő anyám legjobb barátnője. Pontosabban volt. Nehéz erről beszélni, mert nem tudom, meghal-e a barátság, ha az egyik fél távozik az élők sorából. Anyám akkor is az anyám marad, ha már nem lehet velem.

Egy szó, mint száz: kezdettől fogva ismerem Annette-et, és mindig szerettem annak ellenére, hogy elég nyers a modora. Vagy talán épp azért kedvelem. Miután a szüleim meghaltak, még közelebb kerültünk egymáshoz. Nagyon jól lehet vele beszélgetni, mert ő is úgy gyászol, ahogy én. Ráadásul épp válófélben van, ezért szüksége van egy barátra. A leendő exférje fegyőrként dolgozik a börtönben. Nagyon tisztelik, ezért gyanítom, hogy Annette lassan elveszíti az eddigi barátok támogatását, mert mindenki az exe mellé áll.

Sóhajtok, aztán hátradőlök.

– El akarom hagyni ezt a várost – mondom eltökélten, de aztán rögtön hatalmába kerít a bűntudat. Kizárt, hogy most lelépjek.

– Tudod, hogy ha időre van szükséged, megteheted. Addig mondom, míg egyszer végre elhiszed. Boldog lennék, ha egy hétvégét vigyázhatnék a kölykökre. Utazz el Los Angelesbe, és használd ki az időt! Éld az átlag huszonhárom évesek életét. Túl fiatal vagy ahhoz, hogy ennyi mindent a válladra vegyél.

– Nem mehetek.

– Dehogynem – vágja rá, és neonrózsaszín körmeivel kopogtatni kezd az asztalon. – Már több mint egy évet dolgoztál, úgyhogy jár a két hét szabadság. Már csak ki kell venned.

– Vészhelyzetben még szükségem lesz rá. Mi van, ha April leérettségizik és főiskolára akar menni? Akkor nekem kell odavinni, bárhol is legyen.

Szünetet tartok, és elgondolkodom.

– A francba. Lehet, hogy soha nem megy főiskolára. A teljesítménye alapján biztos, hogy nem kap ösztöndíjat, annyi pénzünk pedig nincs, hogy befizessük a tandíjat. Jó, ha egyáltalán az érettségije meglesz.

– Mindegy, Maggie – kezdi Annette komolyan. Bár évek óta nem dohányzik, olyan a hangja, mintha napi öt dobozzal szívna. – Ez még messze van. Te is tudod, hogy emiatt kár most izgatnod magad. Addig ezerszer megváltozhatnak a dolgok.

– De ők nem változnak. Callum még csak hétéves. Még tizenegy évig a gyámja vagyok. Addig itt kell maradnom Tehachapiban. Mintha egy zárkában lennék.

– Ez a hely sokak számára szó szerint börtön, Maggie.

Erről nem akarok többet beszélni. Már így is pocsékul érzem magam, hogy egyáltalán felmerült bennem a város elhagyásának gondolata. Nélkülem nem boldogulnának a testvéreim. Össze kell tartanunk, akár tetszik, akár nem. És nyilván egyikünk sem erről álmodott. Minden éjjel imádkozunk, hogy visszakapjuk a szüleinket, de ez nem segít.

– Hogy megy az írás? – kérdezi Annette, hogy gyorsan témát váltson.

Ez sem jobb. Ez talán a legrosszabb kérdés, amit egy írónak feltehetett.

– Elég jól – mondom lassan, miután kortyolok a borból.

Hazugság. Egyáltalán nem megy jól. Szinte sehogy se megy. Miután mindenki elaludt, próbálok írni, de egyre nehezebb. Nincs, ami inspiráljon. Fáradt vagyok.

– Már nem írsz a helyi újságba?

Na igen. A helyi újság. A Tehachapi News. Őszintén szólva nem ez volt a vágyálmom, amikor egyetemre mentem, de most bármit megadnék, hogy írhassak nekik. Mondjuk az is kérdés, milyen témában tudnék. Számtalanszor bementem az irodájukba, elküldtem az önéletrajzomat és néhány munkámat, de nem történt semmi. Mindig leráztak valami automatikus válaszlevéllel, és még magyarázatot sem kaptam, hogy miért nem kellek nekik.

– Arról is letettem – mondom mosolyogva, mert nem akarom lelombozni.

Hagyd már abba a panaszkodást, és élj a pillanatnak! – parancsolok magamra. Élvezd ki, hogy végre házon kívül lehetsz, és találkozhatsz az őrült barátnőddel.

– Úgy tűnik, nem te vagy az egyetlen, aki sok mindent feladott – jelenti ki Annette, és a bárpult felé biccent.

Ránézek a pultot támasztó férfira, aki látszólag nagyon kiütötte magát. Amikor bejöttem, már láttam, úgyhogy nem tulajdonítottam neki nagy jelentőséget. De most, hogy Annette felhívja rá a figyelmem, egészen másképp nézek rá.

Van valami kirívó a fickó alkatában és a kisugárzásában. Hihetetlenül széles a válla. Hosszú lábát összehúzza a széken. Csak a tarkója és fényes, szőkésbarna haja látszik, amúgy a kezébe temeti az arcát. Magas, legalább száznyolcvan centi lehet. Biztos, hogy nem idevalósi.

Jó ég!

– Jóságos ég! Szerintem ez ő.

– Tessék?

Tátott szájjal nézek Annette-re, és látom a szemében a kételyt. – Szerintem ez ő – ismétlem.

– Ki?

– A fickó. A meztelen fickó.

– A varázslatos farkú?

Felsóhajtok, és igyekszem halkabban válaszolni. Kínomban kicsit lejjebb csúszom a széken.

– Nem mondtam, hogy varázslatos, csak azt, hogy nagy.

– Az ugyanaz, kedvesem.

A fickóra nézek, és hirtelen minden a helyére kerül. Ő az. Ruhában is felismerem.

Mi a fene folyik itt? Mennyi esélyem van őt itt látni ma este? Sok, mivel Tehachapiban nincs valami hatalmas éjszakai élet.

– Egy olyan méretes fickó, mint ez – és most a magasságára gondolok, nem övön alulra –, jobban is bírhatná az italt – jegyzi meg Annette, miközben én a pultos lányra nézek. Egy suliba jártunk, csak ő kettővel alattam. Annak ellenére, hogy nem igazán ismerjük egymást, úgy néz rám, mint aki tőlem vár segítséget.

A fenekemen kéne maradnom, de valami azt súgja, hogy inkább menjek oda, és mérjem fel a terepet. Talán azért, mert ez az ismeretlen fickó már másodszor jelenik meg az életemben, ráadásul az első találkozás meglehetősen kínos volt. Nem mintha a pasason a zavar jelei látszottak volna, pedig meztelenül láttam. Sőt úgy tűnt, mint aki ura a helyzetnek. Mi több, talán örült is.

Most úgy érzem, tennem kell valamit. Mintha felelős lennék érte, és nekem kéne védenem azt a csodás hátsóját.

– Hozok neked egy sört – mondom Annette-nek, és felállok.

– Jó. De magadnak is hozzál valamit.

Vezetek, úgyhogy maximum egy pohár bor.

A bárpult felé veszem az irányt, és rámosolygok a pultos lányra.

– Kérnék egy korsó sört – mondom, mielőtt a fickóra néznék. Most, hogy közelebb jöttem, legnagyobb meglepetésemre minden érzékem életre kel. Hirtelen sokkal energikusabbnak érzem magam.

– Máris adom – mondja a lány, és aggódva néz a pasasra.

– Ismered? – kérdezi tőlem.

– Abban a szállodában lakik, ahol dolgozom. Csak ennyit tudok róla.

Azt már nem teszem hozzá, hogy nagyon jól néz ki meztelenül.

– Talán túl sokat ivott? – kérdezem.

A lány vállat von, és hozza a sört.

– Valószínűleg. Amikor bejött, úgy tűnt, mint aki jól van. Rendelt egy pohár vodkát jéggel, és ennyi. A következő kép, hogy alaposan kidőlt. Jó párszor megpróbáltam felrázni, de csak nyöszörgött.

Hm. Aggasztó a helyzet.

– Nem mondott semmit?

– Nem. Csak kért egy italt, és ennyi. Az biztos, hogy nem idevalósi. Akcentusa van. Tuti, hogy valami skandináv, ami még furább. Voltam pár hetet Svédországban és Norvégiában, és azt kell mondjam, ott aztán tudnak inni. Ez a fickó viszont nem bírja.

Megjelenik egy vendég a bárpult másik oldalán, mire a pultos lány odamegy, engem pedig otthagy a részeg, skandináv idegennel.