Nemere István

Kígyók a kútban

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-668-0

MOBI ISBN: 978-963-453-669-7

I. Rész

Dicsőség Allahnak, a teremtmények Urának, a könyörületesnek és az irgalmasnak, aki az ítélet Napját uralja!

Néked szolgálunk és Hozzád fordulunk segítségért. Vezess minket az egyenes úton,

azoknak az útján, akik iránt kegyesnek mutatkoztál, s ne azokén, akiket haragvásod sújt, sem a tévelygőkén!"

(Korán, 1, 2-7.)

A Városban

Szeptember 5., 12 óra 46 perc

Omar lassan közeledett a mellvédhez.

Nem mert gyorsabban lépkedni. Az imént lépett ki a liftből és mivel tudta, hogy nagyon magasan van - hát előbb félt a látványtól. Amíg csak maga elé nézett, a mellvédet látta és az ég kékjét. Mert azon a napon a Város fölött nem volt egyetlen felhő sem. Ám a fiatalember nem örült most ennek, mert semmi másra nem tudott gondolni. Csak arra, hogy ha közelebb megy, akkor a tömör mellvéd fölött ki fog látni. És ha a tudata érzékeli, milyen hihetetlenül magasan van... Háromszáztíz méter. Szédülni fog, azonnal!

Így is lett, de maga is csodálkozott, milyen gyorsan elmúlott. Az a furcsa, émelyegtető érzés, amely a szeméből, a fejéből indult ki, és azonnal lekúszott a melléhez, sőt a gyomrához - valahogy most nem volt olyan erős, mint máskor. Igaz, ilyen magasan még sohasem járt, nem nézett le toronyból. Legfeljebb hegyről, de ott minden más, ott a földet érzékeli a lába alatt és a föld folytatását jelenti a hegyoldal, az erdők, még a távoli dombok is. Most mélyeket lélegzett. Sokat segített, hogy észrevette: ezzel nincs egyedül. A nagy liftben vele együtt érkezett turisták között azonnal észrevett legalább hármat, akik számára ismerősen mozogtak: lassan közeledtek a mellvédhez, a tekintetük ide-oda ugrált, nagyokat nyeltek. Most viszont, hogy már kezdett elmúlni a kellemetlen érzés, még tán mosolygott volna rajtuk - ám nem tette.

Két kezét a mellvédre helyezte. Ez sokat segített, hiszen a lába is szilárdan állt, a keze a korlátot markolta, vagyis a világ kezdett helyrezökkenni. Ez is annak darabja volt, a tévétorony is a lenti világ része, végső soron ez is kapcsolódik ahhoz a lenti, nagy, biztonságos földhöz. Már nemcsak az eget látta, hanem szemébe tűnt a lenti látvány is.

A Város hihetetlenül nagy volt. Ameddig ellátott, mindenütt az terjengett. Ha körbement - mert később bátorságra kapva körbejárta a tornyot és a terasz több pontján kinézett - a láthatár szélén is épületek magasodtak. Bár a távolban kissé szétfolyt minden, homályos pára és szmog lebegett, bizonytalanná tette a messzi látványt.

De ami közelebb volt, az szinte kézzelfogható közelségbe kerül. Jó időbe telt, míg Omar annyi bátorságot gyűjtött, hogy egészen közel ment a mellvédhez. Még hozzá is ért mellkasával, ami azért ellenérzéseket keltett benne - és lenézett. Látta a torony lábát, még a látogatók hosszú sorát is. Nemrégen még ő is benne állt, innen nézve hajszálvékony volt, pedig az emberek kettesével-hármasával egymás mellett vártak a bejutásra, jegyre, liftre. Aztán a férfi tekintete megint távolabbra futott. Mennyi ház! Valóságos tetőtenger, falak megszámlálhatatlanul, és utcák és terek... Igaz, ez utóbbiakat alig látta, legfeljebb közelebb. De a tetők messzire elnyúltak, itt-ott felfedezett ismerős magas házakat, műemlékeket. Ezeket eddig csak lentről ismerte. Most csodálkozott, hogy a Hősök Emlékműve milyen közel is van a Bazilikához - vagy csak innen nézve tűnik úgy?

Sokáig álldogált ott. Magányos volt, de ezt észre sem vette. Izgatta a távolság - az a szürkés-cseppfolyós páraréteg a láthatár szélén azt sugallta, hogy a város még messzebbre is nyúlik, de vajon meddig? Látta már térképen is - mindig lenyűgözte, hogy már a térképet is ki kellett teríteni egy szoba padlójára vagy egy ágyra, és sohasem nézhette egyszerre az egészet, csak valamelyik részletét. Hát igen, nagy ez a Város.

Omar körbejárt, próbálta azonosítani a már ismert pontokat. Nem mindig járt sikerrel. Egy éve élt már a városban, kezdetben az örök idegenek viszolygásával, a csöndes helyről jöttek utálatával nézte a nyüzsgését és hallgatta zaját. Aztán - ez tavaly ősszel kezdődött - megszelídült benne a Város képe. Arca lett, mert már jól ismerte azokat az utcákat, amelyeken gyakran megfordult. Ismerte az Egyetemre vezető utat, valóságos barátságot kötött azzal a házzal, amelyben szerény kis szobáját bérelte. Tudta, hol vannak a fontosabb pontok, legalább abban a kerületben. Metróval is járt, és persze az Egyetem épületei - kevéssé modernek, de azért érdekesek - is lassan belebújtak a szemébe, az agyába. Már nem látta olyan idegennek sem ezeket, sem magát a várost. Ezzel együtt az is természetessé lett, hogy ő is része már a Városnak, benne jár-kel, benne alszik, reggelente együtt ébred vele.

Lassan megszokta, hogy a föld itt is éppen úgy vonzza a testét, mint otthon vonzotta. Ez bizony eleinte meglepte, pedig olyan normális igazságnak számított. Hogy itt is vannak emberek, kik mind másfélék, mint az otthoniak. De ezek itt sokszor nagyon különböznek egymástól is. Az évfolyamtársai meg a világ sok sarkából érkeztek, ott az volt a normális, hogy sokan sokfélék. Omart az első hetekben ez is nagyon meglepte. A szeme megszokta, hogy otthon mindenki egyforma, mert odavalósi és csak helybeliek vették őt körül. Barna bőrűek, jobbára szegények, és nem akadt köztük fekete vagy sárga, vagy vörös bőrű, nem volt semmiféle keveredés.

Itt viszont mindenki más volt, mint ő. Legalábbis így érezte. De amióta felfogta, hogy ezek egymástól is különböznek, már nem foglalkoztatta ez a gondolat. Látott gazdagot és szegényt. Otthon kevés gazdag volt, és őket mindenki ismerte. Itt sok gazdag volt, és a legtöbbjük ezzel a pénzzel még csak hírnévre sem vergődött. A milliomosok egész kisebb tömege élhetett a Városban - de erre is csak később jött rá.

Az első év maga volt a szorongás, egyben furcsamód a mámor is. Omar azelőtt sohasem volt független ember. Mindig együtt volt a családdal. Mindig az apja, ez a tehetős kereskedő mondta meg, mennyi pénzt kap, vagy hogy egyáltalán kap-e. Voltak rosz- szabb évek és jöttek jobb évek. A fiú felnőtt. És mivel az ottani iskolában jól tanult, mindenki láthatta, hogy az agya valósággal szívja be magába a tudást, mint a sivatag homokja a véletlenül kiloccsant vizet - hát hosszas családi tanácskozások után megszületett a döntés. Omar elutazhat Európába. Aztán, ha elvégzi az egyetemet sikerrel, majd eldöntik - az apja, persze, de talán neki magának is lesz beleszólása? -, hogy miképpen tovább. Hazajöjjön-e Omar, vagy maradjon ott a távolban? Ha otthon nem javulnak az állapotok, ha marad a nyomor, akkor majd sorban utána küldik az öccseit.

De ez most nagyon távoli dolog volt. Omar emlékezett rá. Mennyire idegen és félelmetes dolog volt számára az, amit úgy neveztek: Európa. Igazából kezdetben nem is tudta hová tenni a dolgot. Az iskolában persze sokat tanultak róla, a tévében látta az európai városokat. De az nem volt az igazi. Nem tapinthatta, nem érezte a szagát, a hangulatát, nem folyta őt körül úgy, mint... Hát igen. Mint most.

Omar állt a torony korlátjánál. Egy kicsit úgy érezte magát, mint az, aki legyőzte a Várost. Nem tudta volna megmondani pontosan, hogyan is történt ez, vagy valóban megtörtént-e - de így érezte. Persze valójában a saját félelmeit küzdötte le az elmúlt évben. Hosszú korszak volt, a leghosszabb az életében. Most kezdi a második évet az egyetemen, de arra az elsőre mindig emlékezni fog.

Aminthogy nem felejtette el azt sem, amikor először vetett egy pillantást a térképre. Még otthon.

Európa olyan kicsinek és jelentéktelennek tetszett rajta. Hát tényleg, igazából nem is egy földrész, hanem csak egy félsziget ott valahol Ázsia nyugati végében... Elég sok időnek kellett eltelnie, míg felfogta, hogy legyen Amerika bármilyen gazdag, legyen Ázsia bármilyen népes és dinamikus - Európa megkerülhetetlen. Ott van az ész, amely ha már nem is párosul hatalommal, azért még elég sok bölcsességet sugározhat ki a világba.

Omar ilyenkor nem gondolt Allahra. Igyekezett az elméjében elválasztani az Istent az emberektől, az eget a földi történésektől. Bár ezért minden hívő azonnal rápirított volna, hiszen semmi földi nem választható el Allahtól, ő dönti el mindenki sorsát, és eszerint természetesen irányítja a földi eseményeket is... Omar ilyenkor egy kis ürességet érzett a fejében. Furcsállotta, hogy másoknak elégséges ez a magyarázat, mi több, helyettesít minden egyebet is a fejükben. Ő mindenesetre nem nagyon hitte, hogy Allah beszélt az apjából, amikor a kereskedő eldöntötte: a fiát Európába küldi. Ebben talán volt egy kis hiúság is - hiszen abból a kisvárosból, messze a tengertől és messze a fővárostól még soha senki sem ment Európába. A legtöbben nem is hallották ezt a szót és nem tudták, hová is indul Omar Hamdi.

A könnyű szél végigsimította az arcát. Megrázta a fejét, alig észrevehetően - nem kell mindenkinek tudnia, milyen gondolatok járnak benne, hogy van azok között olyan is, amitől szabadulni szeretne. Az itteniek sokkal nyíltabbak, mint barátai meg az otthoniak mind- ahányan. Itt hangosan nevetnek a nők az utcán, cigarettáznak és beszélgetnek. A férfiak tüsszentenek, köhögnek, krákognak, és szintén jókat nevetnek. Ám van, amikor dühöngenek, káromkodnak, egymást fenyegetik - különösen az utcán összetorlódott autókban - Omar azelőtt ilyesmit nem látott, nem hallott. De hát - ez Európa.

Lassan fordult meg, fokozatosan veszítette el szeméből a lenti képet, a Várost. Mint aki búcsúzik a látványtól. És tényleg így volt - nem olcsó ide a belépőjegy, mint diák ritkán engedheti meg magának. Most is csak azért jött fel, mert kíváncsi volt, egyszer már látni akarta, milyen lehet a tornyon állni, lenézni. És mert vasárnap délután nem volt egyéb dolga.

Nem nézett vissza, a lifthez ment. Szerencséje volt, éppen feljött. A látogatókat a személyzet az egyik oldalon engedte ki, ám a liftnek mindkét oldalon volt ajtaja. Amikor az utolsó érkező is kilépett, itt nyílott az ajtó, ott becsukódott - Omar is besodródott. Sokan voltak, kényelmetlenül álltak, férfiak és nők együtt, sőt egymást érintve; ez odahaza elképzelhetetlen lett volna. Omar orrába hatoltak az illatok, női parfüm, férfi arcszesz, ruhák olykor kellemetlen szaga. Erre érzékeny volt.

Örült, amikor végre döccenve megállt a lift odalent. Kinyílott az ajtó. Omar lassan sodródott a kifelé igyekvőkkel, előtte is, mögötte is voltak még sokan. Aztán tovább ment volna, amikor érezte, hogy valaki vagy valami húzza a zakója ujját. Hátrafordult.

Egy fiatal lány állt mögötte zavart mosollyal. Feketehajú volt, érdekes vonásokkal. Talán huszonöt éves lehetett, vagy még annyi sem...! Éppen olyan magas, mint Omar. Sötét szem, alig festett száj és arc. Kezében egy retikül, amelynek áttört, lyukacsos bőrfedele volt. És az egyik lyuk beleakadt a zakó ujjának végén lapuló díszgombba.

-  Bocsánat! - mondta a lány, és mosolygott kedvesen. Omar eleinte szólni sem tudott. Nem szokta még meg, hogy nők megszólítják, hogy az utcán beszélnek hozzá. Zavarba jött, szeretett volna mondani valamit, de még annyira gátlásos volt... Ez Európa, jutott eszébe ismét. Ilyesmi otthon sohasem történhetne meg. A férfiak nem hordanak zakót, a nők reti- kült, és a legritkább esetben mennek el egymáshoz ilyen közel.

- Jaj, de hülye helyzet! - mosolygott a lány, láthatóan nem hagyta el a jókedve. Megfogta Omar zakójának ujját, amitől a fiatalember még idegesebb lett. De azért már makogott valamit:

- Bocsánat... Nem vettem észre...

- Hát persze, hogy nem vetted észre! - tegezte le amaz, és most ez is olyan természetesnek tűnt. Omart éppen ez a természetesség lepte meg. A lány egy csöppet sem jött zavarba. Vagy már nem először akadt bele a retikülje idegenek gombjaiba?

- Segíts! Légy szíves, tartsd meg - mondta közvetlenül. És Omar segített. Bár kissé esetlenül, de mereven tartotta a karját. A lány egyik kézzel a retikült fogta, a másikkal sikerült kiszednie a gombot a bőrnyílásból. - Azt hiszem, másik táskát kell vennem. Már nem először akad bele mindenfélébe. Legutóbb a mozgólépcsőn egy esernyő végébe - de ezt tovább már nem részletezte. Olyan közvetlen és kedves volt, valósággal sugárzott belőle valami jó és kellemes. Ez meglepte a férfit - nem tapasztalt még ilyesmit. Ugyanakkor jól érezte magát azokban a másodpercekben. Mert végül is, csak ennyi ideig tartott a dolog.

A feketehajú lány még egyszer ránevetett Omarra:

- No, máris szabad vagy, mint a madár! Elrepülhetsz. Szia!

- Szia - nyögte ostobán a férfi. Amikor már csak a lány hátát látta, hiányérzete támadt. Átkozta magát, miért nem mondott neki valamit? Valami értelmesebbet is. Hiszen ha beszédbe elegyedtek volna... Omar nagyon egyedül volt, mióta Európába érkezett.

De a torony körüli parkban annyian jártak! A lánynak nyoma veszett. Igaz, mintha egyszer még látta volna felvillanni valahol a vállak, testek között. Talán éppen hátranézett. Csak nem azt akarja, hogy utánamenjek? - tette fel magának a kérdést. Tétován elindult. Órájára pillantott, de igazából nem hatolt el a tudatába, mit mutat a szerkezet - és amúgy sem volt más dolga. Ez egy vasárnap délután - mondogatta gondolatban. A „vasárnap” csak mostanában kezdte számára is a szabadnapot jelenteni, pedig az egyetemen egy éven át sohasem volt dolga a hétnek a hetedik napján. Milyen furcsa, gondolta. Mi mohamedánok az ötödik napot ünnepeljük, a zsidók a hatodikat, a keresztények a hetediket... valahogy nem mozgatta meg a lelkét ez sem.

Ment tovább a parkban. Szép idő volt, a nap még csak elkanyarodott nyugatra, de elég magasan járt. Nem akart még hazamenni. Tanulnivalója sem volt még. Hát csak ballagott az emberek között. Szerette volna látni önmagát, de egy kívülálló szemével. Vajon ez a lány az imént milyennek látta őt...? Ez nagyon érdekelte.

Egy autó parkolt a közelben, furgon volt nagy ablakokkal, mellette egy büfés árult süteményeket és teát. Alig voltak vevői. Omar észrevette önmagát - közeledett a tükröző ablakokhoz. Egyszerre legalább három példányban láthatta most Omar Hamdit, az európai diákot, aki úgy igazán nem idevalósi.

Vékony volt, nem nagyon sportos, mert sohasem sportolt. Az európai ruha, az öltöny lötyögött a vállán. Az arca kicsit beesett. A szakálla lendített valamit a dolgon, talán férfiasabbá tette. Legalábbis Omar ezt remélte, ezért nem borotválkozott itteni szokások szerint. A bőre kicsit barnább, mint az ittenieké - de ez nem volt feltűnő. Különösen így ősz elején, amikor a „bennszülöttek”, az itteniek visszajönnek a nyaralásból és némelyik sokkal barnább, mint ő. Meg sokan vannak itt valódi barnák, délről.

Nem akarta, hogy bárki is észrevegye, mit tesz. Hát csak egy pillanatig állt a kocsiablakok előtt, úgy tett, mintha messzebbre nézne. Ha valaki meglátja, hogy önmagát nézi... Ez minimum különös lehet. Omar tele volt ilyen gátlásokkal, igazából még csak most kezdte őket levetkőzni. De azért maradt még éppen elég.

Ment tovább. A parkban rengetegen voltak, már- már kezdett is kényelmetlenné válni, hogy annyian tapossák egymás sarkát. A pázsitokon leheveredtek, főleg családok és párok, Omar még csókolózókat is látott, zavartan kapta el a tekintetét. A nagy szökőkút körül gyerekek rohangáltak és kezüket a márványkáváról a langyos vízbe merítve, egymásra fröcskölték a vizet. Hangosan kiabáltak és nevettek. Mindenféle árusok is voltak ott, színes ruhás csoportokba verődtek és leszólítva az arra járókat, kínálgatták portékáikat. Közben élénken figyeltek minden irányban, ami elárulta Omarnak is, hogy nincs erre engedélyük. Ha rendőrt látnak közeledni, eltűnnek azonnal.

Omar bement közéjük - arabok voltak, mint ő. Talán ismerősre lel? Vagy csak az anyanyelvén hallhat pár szót? Most ezzel is megelégedett. Nem akarta felfedni „inkognitóját”. Amit persze csak ő hitt annak, mert a legtöbb árus gyakorlott szemmel és azonnal felismerte, azonosította az ő arab voltát is.

- Szalam!

- Légy üdvözölve, honnan jöttél?

- Látom, jól megy sorod, nem vennél egyet? - és kicsiny fekete szobrocskát toltak az orra alá. Felemelt ormányú elefántot ábrázolt. Omar tudta, hogy nem Afrikából hozták, mint mondják, nem szegény afrikai bennszülöttek farigcsálják őket ébenfából, dehogy. Tajvanon gyártják a szobrokat nyolcféle méretben, százezres sorozatokban. Mosolyogva rázta a fejét, mire az árus - vele egykorú fiatalember lehetett - valami káromkodást mormolt a foga között. Omart az elmúlt évben nemegyszer meglepte: ezek az árusok látva az ő öltönyét, európaias mozgását, máris azt hitték, karriert csinált ebben az idegen városban, netán már eleve itt születettnek hiszik...! És persze az első gondolatuk az, hogy ezért fizetnie kell, megfejnék rögtön, legalább egy kisebb összeget leakasztanának róla, ahogyan errefelé mondják, „megvágják” pár tíz euróra.

Átvergődött közöttük, szerencsére jött szembe egy japán turistacsoport, az árusok őket meglátva feledték minden bajukat és csapatosan vetették magukat a digitális fényképezőgépekkel felszerelt társaságra. Omar máris túl volt a veszedelmen. Többé nem megy be közéjük, ebben is biztos volt.

Már a park széléhez közeledett. Sétáló párok, gyermekkocsit toló anyák, néhány óvatosan hajtó kerékpáros haladt a kis tó szélén. Omar erre irányította lépteit. Jól eltelt ez a délután, de azért még kár lenne hazamenni. Otthon csak az a kietlen, üres szoba várja. Aminek béréért, meg a tandíjért annyit dolgozott az apja, sőt most már az öcséi is.

Az égbolton néhány felhő jelent meg, pedig nem jósoltak esőt. A délután aranyfényes volt, kellemes. Omar hangulata is megjavult. De ugyanakkor lapult benne egy kis szomorúság is. Ez a nap sem lesz más, mint a többi. Megint úgy ment át a városon, mint kés a vajon, vagyis ismeretlen, hideg fém volt, és a közeg, amelyen átvágott, az itteni emberek - közömbös maradt számára. Ma sem ismert meg senkit, nem állt szóba egyetlen idevalósival sem, hát nemcsak a Város neki, de ő is idegen maradt a Város számára. Lépteket hallott maga mögött, két gyerek futott el mellette kétoldalt, az egyik rohanás közben is beszélt a mobiljába, és nevetett.

Már a kijárathoz közeledett, valami mutatványos állhatott ott, mert megsűrűsödtek az emberek. Kis csoportot alkotva körbevettek valakit. Omar a lábak között valamilyen fényes, ide-oda szaladgáló zöld és piros lámpácskákat látott felvillanni. Maga is odaállt. Elég magas volt ahhoz, hogy a vállak fölött belásson a kör közepébe. Egy fekete bőrű afrikai állt belül, kicsi volt, kövérkés és igen vidám. Folyton mosolygott. Két kezében egy-egy zsinór, a zsinór végén nyilván elemekkel hajtott arasznyi színes százlábúak. Nagyon élethűek voltak, a sok láb mozgott, mintha azokon futna a játékszer, közben persze alul apró kerekeken gurult. Néhányan elismerően nevettek, valaki pénzt nyújtott a feketének, hogy maga is rögtön elvezethessen egy mű-százlábút, amelynek két szeme még külön is fel-felvillant. Valaki megállt még Omar mellett. Közben megint jött arra néhány futó férfi, az egyikük meglökte Omart, aki a mellette lévő bámészkodónak esett. Méltatlankodva fordult volna meg, de előbb önkéntelenül is elkapta a másik karját, nehogy ez is elveszítse egyensúlyát...

Az a lány volt. Egy pillanatig értetlenül néztek egymásra, miközben visszanyerték egyensúlyukat. Omar felháborodottan rohant volna a tettesek után, de az a szempár fogva tartotta. Nem tudott tőle szabadulni. És örömmel érezte, hogy mintha ez fordítva is működne - a lány is csak nézte a szemét... Ő találta meg előbb a szavakat:

- Ma már ez a második eset - mondta halkan.

Omar zavartan elengedte a karját, és valamit dadogott arról, hogy őt is meglökték, valamiféle ismeretlenek, nem tehet róla... A lány mosolygott:

- Egyszer még történhet véletlen, de kétszer! - és úgy nézett Omárra, mint aki biztos benne, hogy ezt a második esetet már ő kreálta. A férfi egyszerre örült, de tiltakozott volna a szándékosság gyanúja ellen. Ám a lány egyszerűen szólt:

- Majdnem beestem a nézők közé, meg az undok százlábúakra... Ha elnézést akarsz kérni, hívj meg egy kávéra. Aztán majd megbeszéljük a dolgot.

Omar olyan boldog lett hirtelen, hogy szólni sem tudott, csak mosolyogva bólogatott szüntelenül.

II. Rész

Allah ereje

„Allah mindenek fölött hatalmas.”

(Korán)

A lakásban

Szeptember 21., 20 óra 55 perc

Omar alig mert megszólalni.

A szobában a homály nem oszlott szét. Inkább sűrűsödött. A bérelt lakás fülledt csöndje valósággal beitta magát a testébe. A férfi minden apró neszt most zajként ált át. Mintha az érzékszervei is többek lettek volna, megsokasodtak, erősebbek lettek.

A feje a párnán volt. Egészen közelről nézett Isabel szemébe. Olyan jó volt így, most.

A lány is hallgatott, de nem sokáig. Meztelen testük hőt lövellt egymás felé. Rég ledobták a takarót, nem fáztak. Ami az imént megtörtént, olyan csodálatos volt, hogy Omar egy ideig nem tudott szóhoz jutni. Ez látszott az arcán is. Isabel magához ölelte és mosolygott.

- Ugye, neked ez volt az első...?

A férfi csak bólintott. Isabel összecsapta a kezét:

- Ha ezt elmondanám valakinek... Ha lenne legalább egy barátnőm... Hogy Omar Hamdi, ez a kis szakállas, csinos fiú most veszítette el a szüzességét! Huszonhárom évesen...! Ez nem igaz!

Omar nem ismerte az „ez nem igaz”-fordulatot, most egy pillanatra megzavarodott. De a lány mozdulataiból és arckifejezéséből kihámozta, miről van szó. Igyekezett komoly lenni, és magyarázó:

- Nézd, ez mifelénk nem így van. A nálam fiatalabb fiúk is persze, hogy szereznek maguknak valamiféle nőket... De tudod, mifélék lehetnek azok.

- Sejtem - Isabel arcán még ott ült a csodálkozó mosoly. - De tudod, hogy itt nálunk már a tizennégy, tizenöt éves fiúk sem szüzek?

- És a lányok?

Isabelnek elég volt rápillantania, hogy tudja, mi következik most. Csúfondárosan, de azért szeretettel idézte:

- Most azt fogod mondani, hogy a muszlim lányok bezzeg megőrzik magukat a férjüknek és egész életükben csak azzal az egyetlen férfival fekszenek le, azt is gyermeknemzés céljából...

- Így van - bólintott a férfi, de az ajka szegletében azért ott bujkált a mosoly. - Tudom jól, hogy Európában ez nem így van. De gondolod-e: vajon elég idő eltelt már ahhoz, hogy a két módozat közül kiválaszthassuk a helyeset és eldobhassuk a helytelent?

Isabel elkomolyodva nézett rá:

- Biztos, hogy a mezőgazdasági szakra jársz, barátom? Mert ez olyan... olyan filozofikusan hangzott. Nem akarsz részt venni valamilyen tévévitában, ahol a két értékrend képviselői csapnak össze?

- Nem örülnék, ha sokan ismernék az arcomat.

Isabel helyeslőén bólintott:

- Igaz, ez tényleg nem lenne jó - de nem magyarázta, miért értett egyet. Omart azonban most semmi más nem érdekelte, csak Isabel.

- Olyan csodás a tested, olyan jó veled. A legszívesebben már soha többé nem kelnék ki ebből az ágyból.

Isabel úgy nevetett, mint akit csiklandoznak:

- Az egyetemen biztosan észrevennék egy idő után, hogy nem vagy ott.

- És téged hol, kik keresnének? - vágott vissza a férfi. Régóta szerette volna megkérdezni. Ószintén szólva most azonban nem is nagyon figyelt a válaszra. Isabel a férfihoz bújt, kezével annak meztelen, szőrös mellét simogatta:

- Egy unalmas cégnél, ahol szerencsére nem sok időt kell töltenem. Ha akarom, naphosszat a várost járhatom.

- Olyan ügynökösködés ez? Árulsz valamit?

- Szoftvereket, amelyek megkönnyítenek bizonyos munkafolyamatokat. Sok cégnél vevők rá.

Többet nem beszéltek erről. Omart tényleg nem ez érdekelte. Amikor érezte, hogyan simogatja őt a lány, már semmi más nem érdekelte. Aztán magához rántotta Isabelt, előbb ügyetlenül csókolta, aztán a feje lejjebb tévedt. Isabel is erősen, erősen ölelte őt magához...

III. Rész

Kígyók a kútban

„Az ember éppúgy fohászkodik a rosszért, mint a jóért - mert az embernek mindig sietős”.

(Korán, 17, 11)

A tévében

Szeptember 25., 01 óra 00 perc

- A nézők remélhetően megbocsátják, hogy ilyen szokatlan időpontban találkozunk - kezdi a műsorvezető. Fiatalember volt, de roppant művelt. A TV Nova nemrégen vette őt fel, de ez nem tette nagyképűvé. Az egyik legjobb kereskedelmi csatorna volt ez, nem olyan, mint az állami, amit csak a médiában neveztek „közszolgálatinak”. Itt adtak arra, hogy egyes műsorokat olyanok vezessék, akikről sugárzott az intelligencia vagy az empátia vagy a tehetség. Olykor e három képesség együtt is jelentkezett, mint éppen most, itt. - Vendégünk a belügyminisztérium terror-elhárítási ügyekkel foglalkozó szakértője, aki jelenleg a Város szolgálatában áll, Bertha Wahlberg asszony. Úgy tudom, ön nem örült, amikor a belügyminiszter szinte ráparancsolt, hogy jöjjön el a stúdiónkba.

- Nem örültem - Wahlberg asszony arcán most sem fedezhettek fel érzelmet. Az a pár ránc határozottá tette az amúgy is kemény arcot. Aki meglátta, különösen ebben a megvilágításban azt hihette, hogy kőarcot, szobrot lát. De amikor megszólalt, ez a gondolat elröppent - igaz, nem messzire. - Nem örültem, mert az én arcom nem fontos. Az, hogyan nézek ki, mi a nevem, csak keveseknek ismert, vagy így volt eddig. De a belügynél úgy döntöttek: ha a terroristáknak nincs arcuk, nálunk, a mi oldalunkon legyen arca annak, aki küzd ellenük.

- A pszichológusok nyilván jó pontnak veszik az ilyesmit...

- Nyilván - jegyezte meg a nő rosszkedvűen. Tudni lehetett, hogy nem ért ezzel egyet. A műsorvezető harminc körül lehetett, érdekes arca volt, könnyű kis szemüvege még inkább aláhúzta intellektusát. Érződött, nem akarja gyötörni az asszonyt, különösen nem ma. Ugyanakkor, mint tévést, izgatta a lehetőség, hogy Wahlberg asszony életében először jelent meg a kamerák előtt. Mélylélektani „belemenésekre” nem volt idő, sőt a téma sem kapcsolódott ilyesmihez. Mégis megpróbálta.

- Önről köztudott, bár csak szűkebb körben, hogy személyes okokból is oly elszántan küzd a terrorizmus ellen.

A rendező utasítására a szemben lévő kamera most egészen ráközelített az asszony arcára. Bertha Wahlberg alighanem tudatában volt ennek. De ez sem érdekelte, mint oly sok más dolog sem az életben. A szeme kicsit összeszűkült, rosszalló kifejezés jelent meg rajta. A rendező már ezt is nagy győzelemnek tartotta, hisz eddig semmilyen érzelem nem látszott e vonásokon.

- Küzdők, mert okom van rá. Ahogyan mindnyájunknak, hisz a Város összes lakójának biztonságát fenyegetik az efféle cselekmények. Nem hiszem, hogy ebben a harcban több jogot biztosítana nekem az előéletem, mint másoknak. Ez egy borzalmas háború, amiben mindnyájan katonákká válhatunk bármelyik pillanatban. Nemcsak halottá, áldozattá, hanem résztvevővé is. Gondolok itt elsősorban arra, hogy ezen túl - akár akarjuk, akár nem - gyanakodva figyeljük majd az idegeneket és egymást is. Megnézzük, ki hagyott egy táskát magára a kávézóban vagy a buszon, a metróban vagy egy buszmegállóban. Ilyen értelemben mind a terrorizmus elleni harc katonái vagyunk, akár tetszik ez nekünk, akár nem.

- Ez az ön részéről fatalizmus?

- Nem, hanem realizmus. Ilyen világban élünk, és egyre több helyen a földön ilyesmik történnek.

- Belenyugszik a helyzetbe?

- Szó sincs róla. A gonosz nem győzhet, a gonosz mindig csak időleges sikereket arathat. Nem hiszem, hogy a következő évtizedek során a terroristák kezébe kerül a világ, eltűnnek a demokráciák, és minden zsarnokságba fordul. Mi sokkal erősebbek vagyunk, mint ők, és azok is maradunk végig. A pusztulás lesz az ő sorsuk.

- Elszántsága egyfelől megdöbbent, optimizmusa jól esik, ugyanakkor félelmet is ébreszt ez a keménysége, asszonyom.

- Az a célja. Persze nem önnek kell félnie...

-Tudom, mégis... Ha most a Városban élő terroristák nézik ezt az adást, megmakacsolják magukat, és hamarosan újabb merényletet követnek el.

Ha teszik, nem miattam teszik. Én kis pont vagyok ebben az általános küzdelemben.

- Wahlberg hangja keményen csengett. Érződött: amit mond, azt nem csak átgondolta sokszor. Ezek nem gondolatok voltak, hanem... ez ő maga volt. Belőle jött, ilyen volt, ezt akarta kimondani, és ki is mondta:

- Éppen az volt a baj eddig sokfelé a világban és talán nálunk is, hogy a kormányok, az intézményeik, a felelős személyek gyakran meghunyászkodtak a terroristák előtt. Amitől persze azok vérszemet kaptak, és még több támadást, robbantást hajtottak végre. Nos, a Városban nem így lesz! A magatartásom nem változik attól, hogy ideültettek ebbe a székbe, és mindenki megláthatta, hogyan nézek ki, ki vagyok és mi a véleményem. Eddig is a nulla tolerancia híve voltam és ezután is az leszek. Jó, ha az ellenfeleink tudják: itt nem lesz megalázkodás előttük, nem lesz félelem, és ezért a Városban semmilyen céljukat nem érhetik el. Ma robbantottak, de ez sem marad megválaszolatlanul. Lecsapunk a tettesekre, elfogjuk őket, és bármit is tesznek, azok az emberek már életük végéig a börtöneink rácsai között maradnak. És persze mindazok, akik segítették a robbantókat, sőt többet mondok: azokat is felelősségre vonjuk majd, akik tudták vagy sejtették, mi készül, ismerték a terroristákat, látták azok gyanús életvitelét, mozgását, kapcsolatait, de ezt nekünk nem jelentették. Mondtam: nulla tolerancia, semmi tűrés! Mindenki lakolni fog, aki arra rászolgált!

- Hát ez tényleg kemény - a műsorvezető csak ennyit tudott mondani.

Ekkor érdekes dolog történt a stúdióban. Bertha Wahlberg arcán változást láttak! Először a homlokán jelent meg egy ránc, majd a tekintete is megenyhült. No persze nem túlságosan, mégis az operatőr, aki most az arcára fókuszált, felnagyítva jól láthatóvá tette ezt a képet a nézők számára. Wahlberg ugyanis mesélni kezdett:

- Van egy keleti történet a kígyókról. Egyszer, nagyon régen, a kígyók megharagudtak az emberekre. Talán nem is véletlenül, mert az emberek minden ok nélkül irtották őket, ahol csak tehették. A kígyók tehát egyszer összegyűltek, hogy megtanácskozzák a dolgot. Sokféle vélemény hangzott el. Még azt is mondták néhányan, hogy szeretni kéne az embereket, barátkozzanak össze velük. Mutassák meg, mennyire ártatlan lény a kígyó, nem ellensége az embernek. Más kígyók meg azt hangoztatták furcsa, sziszegő nyelvükön, hogyha harc, hát legyen harc. Végül is ezek álláspontja győzött és a kígyók megtámadták az embereket. Váltakozó szerencsével folyt ez a különös háború, és a végén az emberek győztek. A megmaradt kígyókat mind összeszedték, és egy kútba dobták. Aztán hazamentek, és úgy érezték, megtettek mindent, amit tehettek, a kígyókkal pedig többé nem törődtek. Ám a kígyók nem hagyták annyiban a dolgot. Bár be voltak zárva egy kútba, a bosszúvágy nagyon erős volt bennük. Csak látszat volt tehát, hogy egy mély kút vizében ott hemzseg a sok kígyó, de azok már ártalmatlanok. Sohasem lesznek azok! A kút ugyan börtön, de minden börtönből van szabadulás így vagy úgy. A kígyók is megtalálták a módját. Réseket kerestek a kőfalban, ezeket kitágították, és kijutottak a földbe, onnan pedig fel a levegőre. Ettől kezdve szaporodtak el az egész földön, és eljutottak mindenhová. A mi éghajlatunkon - hisszük - csak ártalmatlan siklók élnek, amelyektől nem kell félnünk. Pedig nem szabadna elfelejtenünk, hogy kígyók azok is. És bármikor idejöhetnek a mérges kígyók is, amelyek lesből támadnak, és miután megmarták áldozatukat, a nagy zűrzavarban eltűnnek.

- Értjük a metaforát. A „mi terroristáink” ezek szerint hát kígyók, akiket mi zártunk a kútba, és most bosszút forralnak?

- „Kútba zárni” valakit sokféleképpen lehet - magyarázta az asszony nyugodt hangon. Az arcán ekkor már nyoma sem volt az iménti mesélős kedvnek. - Ők érzik, hogy lemaradtak, lemaradnak. Nézze meg az iszlám országokat, mindazokat, ahol ez a vallás az uralkodó, és emellett a világi kormányzatnak csak halvány jelei vannak, vagy a legtöbb helyen az sem. Akik az iszlámot követik, valami okból gyászosan lemaradnak a rohamosan fejlődő világban. A látszat persze nem ezt mutatja, hiszen lám, ott is vannak számítógépek és nap mint nap születnek tehetséges emberek, akik azonban a mi „térfelünkön” hasznosítják intelligenciájukat, nem otthon. Itt válnak feltalálókká, itt teljesednek ki szakmájukban, vagyis ide köti őket a megélhetésük, a karrierjük is. Mi marad azok- nak, az otthoniaknak? Bizony ez kemény dolog. Akárhogyan is csűrik-csavarják egyesek a két világ közti különbséget, akármennyit hangoztatják is az iszlám, mint vallás békés voltát - azt kell mondanunk: mégis az iszlám jegyében gyilkolják polgárainkat a nyugati féltekén. Minden vallás a békére épít, de éppen mi, keresztények, tudjuk a legjobban, hogy ez milyen álságos és ennek jegyében mi minden szörnyűséget lehet elkövetni nemcsak a más vallásúakkal, vagy vallástalanokkal, de a saját hittársainkkal is. Én inkább onnan fognám meg a különbséget, hogy az iszlám nem alkalmas arra, hogy modern társadalmat építsen, ezért át kellene engednie a helyét valamilyen más, „civil” ideológiának. Valaminek, ami szintén békés, de a fejlődés felé viszi az embereket, a társadalmakat. Mert kérdem én: meddig maradhatnak le az iszlámhitű társadalmak a világ más társadalmai mögött? A távolság napról napra nő, és vele együtt a feszültség is. Elsősorban a lemaradók között, hiszen mi, európaiak, észak-amerikaiak ezt nem érzékeljük. Mi azt látjuk csak, hogy az iszlám országok jobbára szegények, sokkal szegényebbek ott az emberek, mint nálunk. Meddig lehet ezt még a gyarmatosítás számlájára írni? Hatvan vagy legkevesebb ötven év telt el azóta, hogy ezek az országok szabadok lettek. És mire mentek? Mutassanak egyetlen iszlám országot, ahol jelentős saját autógyártás folyik! Mutassanak olyat, ahol a szociális ellátás kiterjed az összes állampolgárral Mutassanak olyat, ahol sok festő, zeneszerző, matematikus vagy fizikus lenne! Hogyan is fejlődhetne egy társadalom, ha a benne élőknek több mint a felét - a nőket - e vallás parancsaira hivatkozva másodrendű - ha nem éppen tizedrendű - polgárként kezelik, vagy éppenséggel emberszámba sem veszik? Az ismert arab mondás szerint „a nők tartják az égbolt egyik felét”. Nos, a mondást nyilván nők találták ki, így szerették volna az iszlámhitű férfiak fejébe verni, hogy két részből áll az egész, két félből az egy, és mindkettő egyformán fontos. Hát a férfiak szerint nem fontos, ők uralnak ott mindent, és a nőket kisemmizik, ma is rabszolgának tekintik.

A műsorvezető megelégelte ezt a hosszú szófolyamot, közbeszólt volna. De Wahlberg asszony egyetlen apró kézmozdulattal megállította. Beléfojtotta a ki sem mondott szót és maga beszélt tovább:

- Annyit szidtuk az afganisztáni tálibokat, hogy egy paranoiás társadalmi rendszert építettek ki, ahol a nők nemcsak az utcára nem mehettek ki, de nem is dolgozhattak, és orvosi ellátást sem kaphattak. Hogy még zenét hallgatni, tévét nézni sem volt szabad, mert ezek a dolgok nincsenek benne a Koránban, tehát „nem léteznek”. Ezt azok mondták, akik AK-47-es Kalasnyikov-géppisztolyokkal szerezték meg a hatalmat - holott természetesen a Kalasnyikovokról sem esik szó a Koránban. Ezek az emberek autókon jártak, repülőkkel, rakétákkal és tankokkal harcoltak, csuklójukon karórát viseltek, mikrofonba beszéltek, videoszalagra harsogták szónoklataikat - eszükbe sem jutott, hogy a Korán szerint ezek a tárgyak, eszközök sem léteznek, tehát saját elveik szerint őket használni nem szabad. Mindent gyűlöletessé akartak tenni, ami Nyugatról származik, amit a mi civilizációnk állított elő. De kérdem én: miért nem fogták meg a dolgot a másik végéről? Vagyis miért nem akartak minket lefőzni, vagy akár legyőzni is a saját találmányaikkal, ipari vagy társadalmi eredményeikkel? Miért nem az iszlám tőzsdéken virágzik az élet, miért nem az ő kereskedőik viszik a prímet a világ bármelyik területén? A vak természet nekik adta a kőolajkincset - mondjon egyetlen iszlám országot is, ahol ennek jövedelmeit egyenletesen és igazságosan használják fel, osztják el. Csak mutatóba akad pár törpeállam, ott sem igazságos az elosztás, mindenütt egy gazdag, zsarnoki életmódot folytató kicsiny rétegé ez a jövedelem vagy annak nagyobb része.

- Ön milyen iszlámot szeretne látni?

- Amilyen a mi világunk, de nem azért, mert soviniszta nyugati vagyok, aki maga alá akarja gyűrni a világot. Ezt még az amerikaiak sem akarják, bár a világ amerikanizálódni látszik. Tény, hogy a világ az egységesülés felé halad, mert ez a természetes állapota, nem az országhatárok és hadseregek közti egymásra vicsorgás és háborúskodás. De lám, valakik felismerték, hogy mivel századok óta elmaradtak, hát most már nagyon kevés az esélyük arra, hogy utolérjék ezt a vonatot és felugorjanak rá. Mi mást tehetnének hát - gondolják ők -, akkor nosza, aknázzuk alá a síneket és robbantsunk fel minél több vonatot, amely a világ sínpárján száguld a jövőbe!

- Vajon mi az oka az iszlám világ - ön szerint létező - lemaradásának?

- Nagyon kérem: amit mondtam, ne állítsa be a nézők előtt egyetlen személy kósza vélekedésének. Tehát ez nem „szerintem létező” - amivel ön máris aláaknázza mondanivalómat. Én tényeket említettem, kizárólag tényeket. Tény, hogy az iszlám országok messze nem annyival járulnak hozzá a világ fejlődéséhez, amennyivel a területük, népességük és a lakóikban rejlő kétségtelen szellemi potenciál révén járulniuk kellene. Időnként felbukkan egy arab, vagy indonéz, vagy pakisztáni atomtudós, néha egy fizikus, aki persze valamelyik amerikai egyetemen diadalmaskodik... De mit látunk náluk? Pöffeszkedő diktátorokat, furcsa politikusokat, ezek mind-mind a saját zsebüket tömik nyíltan vagy titokban, hatalommániásak és fogalmuk sincs arról, hogyan kellene vagy lehetne valamit tenni a tömegekért. Csak ahhoz van eszük, hogy minket szidjanak, kárhoztassanak, és okoljanak a saját elmaradottságukért - már amikor egyáltalán beismerik, hogy elmaradtak mögöttünk. De hát ezt bárki láthatja. Mi akadálya volt az elmúlt évtizedekben, hogy az iszlám országokban is kiépítsék a társadalombiztosítási rendszereket? Ki tiltotta meg, hogy nyugdíjat folyósítsanak a munkavállalóknak, hogy normális adórendszert vezessenek be és ne a hadseregre költsék a pénzük harmadát vagy akár a felét is? Ki tiltotta meg, hogy kialakuljon a fogyasztóvédelem szép és hasznos rendszere, vagy egy vérellátó szolgálat, vagy hogy a mozgássérültek közpénzből jussanak mankóhoz, tolószékhez? Talán mi akadályoztuk meg, hogy fél évszázados - vagy sok helyütt közel százéves - függetlenség alatt utolérjenek bennünket?

- Persze, ez megint európai gondolkodás. Szerintünk ők csak akkor lesznek fejlettek, ha minket utánoznak, a nálunk már létező intézményeket másolják le.

- Nos, itt van a legnagyobb tévedés - csapott le az asszony keményen ki tiltja meg nekik, hogy ugyanezeket a sorsjavító intézményeket és rendszereket létrehozzák a maguk módján, másképpen, mint mi tettük? Mert mi a lényegi különbség az individualistának, önzőnek, pejorative kapitalistának csúfolt nyugaton? Az, hogy az emberek egyenlők. Az, hogy a startnál mindenkinek egyforma esélyeket adunk, aztán sokszor még a boldogulását is segítsük, de persze aki tehetséges, akinek jó képességei és talán szerencséje is van, az többre, az sokra viheti, míg mások nem. De mindenki megkapja az esélyt. Persze még nálunk sincs így mindenhol, de erre törekszünk. Mi a helyzet ezzel szemben „odaát”, náluk? - Bertha Wahlberg határozatlanul intett valahová, ki a stúdióból, a messzeségbe. - Odaát mindehhez gyakorlatilag még hozzá sem fogtak. Nem azt mondom hát, hogy a mi társadalmunk az ideális, a lehető legjobb, ami csak létezhet. De igenis a legjobb itt és most a Földön! Ebbe mindenki kiteljesedhet, a lemaradókat, a nyomorultakat is támogatjuk, amennyire lehet. Nálunk mindenki meg van számolva, tudja? Afrikában mondta nekem egy fekete: „Ti fehérek számon vagytok tartva. Bárkivel történjen közületek bármi, arról a többiek tudomást szereznek, utánajárnak, ha bajban van, megsegítik, ha szerencsétlenség éri, még a holttestét is megkeresik. Minket, feketéket nem tartanak számon. Mi elveszhetünk, kit érdekel? A családunkat legfeljebb. Velünk bármi megeshet, senki és semmi sem mozdul meg miattunk.” És ez bizony nem csak Afrikára vonatkozik.

- Mi hát a recept?

- Sokaknak nem fog tetszeni, amit mondok. Nemcsak „odaát”, de nálunk sem. Ugyanis vannak itt is szép számmal, akik azt hiszik, hogy az iszlám országok majd találnak valamilyen „saját utat", valamit, ami összeegyeztetheti az iszlám hagyományokat és életformát a modern világ követelményeivel. De nincs igazuk, szerintem ilyen út nem létezik. Ha lenne, ezernégyszáz év alatt csak rálelnek, ahogyan mi is megtaláltuk a miénket, nem? Hogy milyen úton kell menni, azt manapság már jobbára az emberi társadalom fejlődése, a globalizáció jelöli ki. És ez nem véletlen. Nagyobbrészt az emberi tevékenység nyomán olyan átfogó gondok ütötték fel a fejüket, amelyekre értelemszerűen csak globális válasz adható. A levegőben lévő káros anyagok kibocsátását nyilván csökkenteni kell. Itt már erről nem dönthet egy vagy tíz ország - mindenkinek akarnia és tennie kell. De ott van a klímaváltozás, a mezőgazdaság nagy kérdései és még sorolhatnám. A világ azért halad az egyesülés felé, mert azt kívánják érdekei. Nem Amerikában vagy valamelyik másik városban ült össze négy gazdag öregember és összeesküvés-szerűen kijelölte a haladás útját - nem. Ez a természetes fejlődés.

- Az iszlám országok tehát ön szerint természetellenes úton haladnak?

- A lehető leghatározottabban állítom, hogy igen. És ezt nem azért mondom, mert én a nyugati civilizáció és társadalom tagjaként nagyképűen azt hiszem, hogy a miénk az egyetlen tökéletes társadalom, az egyetlen tökéletes politikai rendszer a világon. Nem erről van szó! Hanem arról, hogy, hogy... nos, hogyan is fogalmazzam meg olyan példával, amit mindenki ért? Megvan. Képzelje el, hogy a középkorban élünk, itt, Európában. Egy régióban van nyolc város. A régióban persze nagy a nyomor, sokan éheznek. Az egyik városban egy szent könyv szerint élnek, amelyben nincs szó a búzáról, ezért azt nem is termelnek. Helyette kölest és más efféléket termesztenek az ottaniak. Az egyik évben valami betegség viszi el a kölestermést, a nyolcadik városban az emberek éhezni kezdenek. A másik hétben búzát termelnek, azzal nincs semmi baj, mindenkinek jut valamennyi liszt, sütik a kenyeret, és senki sem hal éhen. A nyolcadik városban meg nagy az éhínség. A hét város polgárai kérdezik a nyolcadik lakóit: „Miért nem vesztek tőlünk lisztet? Akár ingyen is adunk valamennyit, nehogy éhen haljatok.” De ők a szent könyvre hivatkoznak: abban ugyanis csak a kölesről esik szó, prófétájuk idejében a búzát arrafelé nem ismerték, és mivel nincs benne a szent könyvben, fogyasztani sem szabad, sőt a búza és lisztje és kenyere valamilyen idegen, átkos, tiltott dolog, az ördögtől való...!

- Gondolom, a szemléltető példa mára kiterjeszthető...

- Természetesen. Ma efféle „búza” a demokrácia, a technológiai fejlődés, a társadalmat jobbító erők, mozgalmak és intézmények, a nők egyenjogúsága, és sorolhatnám még sokáig. Vagyis mindaz, amiben az iszlám társadalom deficites hozzánk képest. Rettenetesen hangzik, de azt kell mondanom: el fognak késni, ha nem újítanak, ha nem váltanak gyorsan. Mégiscsak képtelenség, hogy egymilliárd ember életében fontosabb legyen a vallás, mint maga az élet! Ráadásul egy olyan vallás, amely a modern élet ellenére van.

- Ezzel a véleményével új ellenségeket szerzett magának - mondta végezetül a műsorvezető.

Wahlberg arcán most végleg nem volt semmilyen érzelem, amikor válaszolt:

- Ők nem az én személyes ellenségeim, hanem a Városé, az országé. De aki kezet emel a Városra, az az én ellenségem is, és nem ússza meg szárazon.

IV. Rész

Ellentámadás

„Allah könnyíteni akar rajtatok - hiszen az ember gyengének teremtetett.”

(Korán)

V. Rész

Szent Háború

„Ha valaki rátok támad, támadjatok ti is rá, ugyanúgy, ahogy ő rátok támadott.”

(Korán)

VI. Rész

Utolsó ítélet

És emlékezz arra a napra, amikor megfúvatik a trombita! És rettegni fog akkor mindenki, aki az egekben és aki a földön van...

(Korán)