A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Emma Chase: Dirty Charmer, 2020

Fordította

MÁRTON ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Egy ágyban a herceggel (Uralkodj magadon! 1.), 2018, 2019

Királyi szerető (Uralkodj magadon! 2.), 2019

Felséged szolgálatában (Uralkodj magadon! 3.), 2019

A királynő férjet keres (Uralkodj magadon! 4.), 2019

Copyright © 2020 by Emma Chase

Hungarian translation © Márton Andrea, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-6145-53-6

PROLÓGUS

TOMMY

Kiskoromban lakott egy cingár öregasszony a kikötő közelében. Állítólag boszorkány volt, sokak szerint kiskora óta „látó”. Mások szerint csupán eleget élt ahhoz, hogy megjósoljon dolgokat. Azonban a pletykák és a helyi pap kénköves pokollal fenyegető dörgedelmei ellenére az összes újdonsült anyuka elzarándokolt újszülött gyermekével az asszony rozoga kunyhójába, hogy megjósolja a jövőjüket.

Azt mesélik, hogy a vénasszony rám nézett, majd így szólt az anyámhoz:

– Ezt itt fojtsd a folyóba, Maggie!

Nem volt különösebben barátságos asszony.

– Pokolian jóképű lesz, és rettenetesen elbűvölő! De vad lesz, makacs és vakmerő – és összetöri azt a szegény kis szívedet, mert nem fog sokáig élni!

Az anyám soha többé nem ment vissza az öregasszonyhoz. Szemenszedett ostobaság, mondta többször is. Mert az anyám igazán makacs – és azt gondolta, hogy az édes kisfia örök életű lesz.

A helyzet az… hogy kezdem azt hinni, hogy az öreglány mondott valamit. Mert… nos… úgy áll a dolog, hogy nagyon valószínű, hogy meghaltam.

Nem érzem magam halottnak, bár nem tudom pontosan, milyen érzés lehet halottnak lenni.

Emlékszem, hogy tűz ütött ki a Kanos Kecskében. Emlékszem a kormos falakra, érzem, hogy a sűrű, fekete füst csípi a szememet és betölti a tüdőmet. Most nincs füst, csak a fertőtlenítő szúrós szaga, valami hűvös, friss szövet a fejem alatt, és a feneketlen sötétség – mintha az űrben lennék, ahol teljesen kihunytak a csillagok.

Kerestem Ellie-t a kocsmában – erre is emlékszem. Mert a kis Ellie Hammond Olivia hercegnőnk húga, aki viszont Nicholas herceg felesége. Kerestem, mint az őrült, hiszen az én műszakomban történt a baj, az én feladatom volt vigyázni rá, ügyelni a biztonságára. Mert a korona iránti hűségem azon kevés dolgok egyike, amit komolyan veszek, és még ha nem is lenne így, az biztos, hogy Logant, a legjobb barátomat komolyan veszem. És Logan, bár nem hajlandó beismerni, halálosan szerelmes Ellie-be.

És Ellie rendes lány. Beragyogja a szobát, ahogy az ékkő szórja szét fényét arra, aki a közelében jár. Lo megérdemli ezt a fényt az életében.

Isten, hallasz? Én vagyok az, Tommy.

Tudom, hogy az utolsó gyónásom óta nem beszéltünk… tudod, meséltem, hogy az a tökéletes seggű kis szöszi ott térdelt előttem a templomban a padban. El kellett mondanom három Üdvözlégyet, neki is el kellett mondania három Üdvözlégyet, és egyszer csak megszegtünk egy csomó parancsolatot és több halálos bűnt is elkövettünk a lakásán a délután folyamán.

De azt remélem, hogy szemet hunysz efölött, Uram, mert szeretnék kérni egy szívességet.

Kérlek… add, hogy Ellie életben legyen, még akkor is, ha én meghaltam! Logannek szüksége van rá! Szükségük van egymásra!

Egyelőre ennyi – lehet, hogy hamarosan találkozunk.

Kösz. Nanu-nanu. Ámen.

Ahogy elbúcsúzom a Jóistentől, váratlanul hideg levegőhullám éri a bőrömet – mintha válasz érkezne az imámra. A csípős fertőtlenítőszag eltűnik, helyét pedig valami végtelenül édes illat foglalja el.

Almavirág illata.

Kerek, piros, érett alma, egy egész almáskert vesz hirtelen körül. Mély levegőt veszek, sóvárgok a finom illat után.

– Istenem, nézd meg! – mormolja egy hang balról. – Csak azt ne mondd, hogy nem kefélnél vele az ájulásig, ha alkalmad lenne rá!

A válasz lágy, kifinomult és különösen nőies hang formájában érkezik.

– Illetlenség ilyet mondani, Henrietta!

– Igen, igen, tudom, de akkor is! Legszívesebben úgy meglovagolnám, mintha Skóciáig kéne elnyargalnom rajta, meg vissza!

A kedves hangú lány felnyög.

– Etta…

– Lefogadom, hogy tud bánni a nőkkel, tudja, melyik gombot kell megnyomni. Látszik a fején. Kikapcs-bekapcs!

Tetszik nekem ez a Henrietta. Abszolút az esetem. Vagy angyal, vagy démon, attól függ, hogy mi is történik velem. Talán ideje kiderítenem.

A kifinomult hang némileg parancsoló színezetet ölt.

– Csend legyen! Fel kell jegyeznem az életfunkciót dr. Milkerson számára.

Egy ilyen hangtól szívesen fogadnék el parancsokat – csodálatos ez a hang. Lejjebb, Tommy. Még, Tommy! Keményebben, Tommy! A gondolatoktól kellemes melegség önt el az ágyékom táján, és úgy tűnik, annak ellenére, hogy halott vagyok, a farkam igencsak életben van.

Ezt jó tudni.

– Ha már Milkersonnál tartunk, észrevetted már, hogy bámul téged? Lefogadom, odaadná az operáló karját azért, hogy ellenőrizze a te életfunkcióidat! Talán még te is rájönnél, ha egyszer hajlandó lennél műszak után lejönni velünk egy italra.

– Nincs időm iszogatni. Túl sok minden vár – az egész világ tanulnivaló!

– Ó, Szent Arnoldra, Abby! – zúgolódik Henrietta. – Miért kell ilyen unalmasnak lenned?

– Ki az a Szent Arnold? – kérdezi a másik lány.

– Ezt mindenki tudja, te kis pogány! Szent Arnold a sör védőszentje!

– Jól van, nekem ennyi elég volt! Elvonod a figyelmemet! – vág vissza csípősen az Abby nevű lány. – Ha nem figyelsz oda rendesen, inkább menj el!

Henrietta hangja távolodik.

– Tudod, mi tesz csodát a figyelmeddel? Ha időnként leengeded a hajadat… meg a melltartódat is!

A levegő megint megrezzen körülöttem, majd csend áll be. Aztán lassan visszatér az almaillat. De most még finomabb. Intenzívebb. Közelebbről jön.

A fülem mellett valaki gyengéden felsóhajt, és halkan megszólal az a bársonyos, csilingelő hang – olyan, mintha valaki virágszirommal simítaná végig a bőrömet.

– Ettának soha nem vallanám be, de nem tévedett. Nagyon jóképű vagy!

Muszáj tudnom. Muszáj látnom!

Csak akkor jövök rá, hogy eddig csukva volt a szemem, amikor nagy nehezen kinyitom. A fény először éles, szinte vakító – pislogva nézem a ragyogó, glóriával körülvett női alakot.

– Mr. Sullivan? Magához tért!

Angyalarca van – magasan ülő arccsont, világos bőr, és nagy, távol ülő, sötétzöld szemek. De a szája buja és telt, és a haja arany tűzként ragyog: mélyvörös, méz és gesztenyebarna árnyalatok váltakoznak benne.

Van valami a vörös hajú nőkben. Valami szenvedélyesség, valami tűz, ami megkülönbözteti őket a többiektől. Amitől felejthetetlenek. Ellenállhatatlanok.

Ez a lány túlságosan csábító ahhoz, hogy angyali legyen.

Azért felteszem a kérdést.

– Ez itt a mennyország?

– Nem, nem a mennyországban van.

Vállat vonok.

– Mindig is éreztem, hogy a másik hely az, ami inkább megfelelne nekem.

Piros ajka mosolyra görbül, és a mosolya is vakító.

– Nem is a pokolban van.

Megrázom a fejem, hogy megpróbáljam eloszlatni a ködöt, és így teljes mértékben magamhoz térek. Körülnézek. Kórterem – fehér falak, steril székek, vezetékek csatlakoznak egy mögöttem sípoló géphez. Bár a farkam kifogástalanul működik, megmozgatom a lábujjaimat is a lepedő alatt – jó tudni, hogy a testem többi része is működőképes.

– Életben vagyok?

A lány még mindig mellettem áll, és még mindig mosolyog.

– Nagyon is életben van.

Elönt a megkönnyebbülés, majd szétveti a mellkasomat. Aztán mindenféle gondolkodás és habozás nélkül előrehajolok, és ajkamat a bűnösen bámulatos lány ajkára tapasztom.

Ez egy impulzus, egy reflex – mint azon a fotón az amerikai katonáról és az ápolónőről a második világháború végén. Mert amikor az ember majdnem meghal, de aztán mégsem hal meg, nem akar mást, csak azt érezni, hogy életben van. És én soha életemben nem éreztem annyira, hogy élek, mint most, amikor ezt a bájos lányt csókolom.

Súrolom az ajkát, gyengéden szívogatom, arra ösztönözve, hogy ugyanezt tegye. Eleinte merev, meglepett, de nem tiltakozik, nem húzódik el. Aztán az izmai elernyednek, ajka puha lesz és engedelmes. Nekem dől, és pihegő, vágyódó nyögésében összeér a felsőtestünk. Beletúrok szaténpuhaságú hajába, megmarkolom, közelebb húzom, érzem, hogy melle a mellkasomnak nyomul. Megfogja a vállamat, belevájja a körmét, fejünk együtt mozog, együtt ring. És a csók egyre követelőzőbb lesz. Forróbb.

Nyelvemmel megcirógatom az ajkát, gyengéden, hogy nyissa szét. Amikor megnyílik előttem, azonnal becsusszanok a szűk, forró barlangba. Micsoda íze van! Jézusom, ez maga az Édenkert gyümölcse, tiltott és zamatos. Átcikázik rajtam a vágy, hogy még többet kiszívjak, kinyaljak belőle – hogy megtudjam, a teste többi része is olyan édes-e, mint a szája.

Hátradőlök, magammal húzom, magamra rántom – nyelvemmel durván magamévá teszem azt a szép, puha kis ajkát; amikor nyelve az enyémhez ér, majd besiklik a számba, hosszan, mélyről jövően felnyögök.

Nagyon jó, iszonyatosan jó ez az érzés – lehet, hogy eddig nem voltam halott, de valószínűleg ez a csók lesz a halálom. A vér dübörög a fülemben, és mögöttem a gép világgá sipítja vadul száguldó szívem ritmusát.

Azt hiszem, a gép hangja töri meg a varázst. Mert amint a sipító hang eljut a tudatomig, a karomban levő lány kiszakítja magát a csókból, és megmerevedik; arcára kiül a rémület.

Hangosan zihálva leugrik az ágyról – úgy viselkedik, mintha a lepedő hemzsegne a vöröshangyáktól, és én lennék a hangyakirály.

– Ez… maga… ez… – Ahogy liheg, világoskék felsője alatt melle gyorsan emelkedik és süllyed. Nagyon bájos. – Ez teljességgel illetlen volt!

– Valóban – bólintok, és végigszántok sötét hajamon. – Megpróbáljuk újra?

Villogó szemmel, tátott szájjal bámul rám.

– Egyáltalán nem! Soha többé!

Csettintek a nyelvemmel.

– Vigyázat! A „soha” elég sokára lesz.

Összehúzza vörösesbarna szemöldökét, égnek emeli fitos orrát, és összefonja karcsú karját. Maga a megtestesült szemérmesség, illedelmesség és elegancia. A farkam megrezzen a gondolattól, és feléled bennem valami más.

Feléled lényem azon része, amely vágyik a kihívásra, a hajszára, mi több – a leigázásra.

– Súlyos agyrázkódást szenvedett, Mr. Sullivan.

Vállat vonok.

– Fantasztikusan érzem magam.

– És belélegezte a füstöt is. Lehet, hogy hallucinál.

– Nem hallucinálok – semmi bajom, jól vagyok. Ha hallucinálnék, akkor nem ragadnám meg az első adandó alkalmat, hogy megcsókoljam.

Ez a megjegyzés mérhetetlenül felbosszantja.

– Nem kell megzavarodni csak azért, mert élvezte, drága! – ugratom.

– Nem vagyok a drágája, Mr. Sullivan! És nem szoktam megzavarodni. És biztos, hogy nem élveztem… – zavartan, határozatlanul felém int – ezt.

Elvigyorodok.

– Bocsásson meg, de ellent kell mondanom. A nyelve bent járt a számban – azt hiszem, most már nyugodtan szólíthat Tommynak.

Szeme szinte feketében játszik a szenvedélytől vagy a dühtől – az érzelmektől. Most már tudom, hogy Henrietta tévedett. Almavirág nem unalmas – egyszerűen még nem találkozott azzal a férfival, aki kihozza belőle felelőtlen énjét.

Mostanáig. De most már itt vagyok én.

A lány megigazítja fehér köpenyét, és kiegyenesedik.

– Most elmegyek.

– Érdekes. Minden nő, akit megcsókolok, szólni szokott, amikor elmegy – kacsintok rá.

Arca mélyvörös színben játszik, és lefogadom, hogy a lába közt azok a szépséges redők is ugyanilyen színt öltenek, amikor úgy istenigazából felizgul.

Nem volt túl bölcs döntés ezt hangosan is kimondani.

Mert amint kimondom, a lány pofon üt. Keményen és gyorsan. Olyan erővel, hogy a fejem oldalra csuklik, az arcom pedig égni kezd. Elképesztő ütés!

– Aú!

Nem mintha nem érdemeltem volna meg.

De visszatekintve ekkor már tudhattam volna.

Abban a tökéletes, kitörölhetetlen pillanatban, ahogy egymásra bámultunk – én majd felfaltam a szememmel, ő pedig smaragdszínű tekintettel bámult rám. Alig pár centire álltunk egymástól, és csak néztük, néztük egymást… és máris többet akartunk.

1. FEJEZET

TOMMY

– Hé, Tommy! Van kölcsön egy feszítővasad? – A magas, szőke, tizenegy év körüli Seamus szól át az utca túloldaláról; néhány haverja ott áll mögötte.

A kukába dobom a szemeteszsákot, és rácsukom a fedelét. Aztán kihalászom a doboz cigit a zsebemből, egyet a számba dugok, meggyújtom, és válasz közben kifújom a füstöt.

– Mi az, bevered valakinek a fejét?

Muszáj feltennem ezt a kérdést, mert ezen a környéken – kerül, amibe kerül – fontos, hogy ismerjék a nevedet, fontos elérni, hogy megelőzzön a híred.

Akárcsak a börtönben.

Seamus gonoszul elvigyorodik.

– Nem, ma nem. Pár háztömbbel arrébb lerobbant egy teherautó. A sofőr adott egy ötöst, nehogy valaki feltörje a kocsit és lenyúlja a rakományt.

– Ti meg feltöritek, és lenyúljátok a rakományt – mondom, mert nyilván erre készülnek.

– Naná. Vaníliás és jaffás kekszet szállít. Enni meg kell, nem?

Igaza van.

Félrehajtott fejjel biccentek a hátsó kapu felé.

– A feszítővas a kamrában van. Ne nyúljatok máshoz, és tegyétek vissza a helyére, vagy én töröm be a fejeteket!

Seamus egy intéssel jelzi egyetértését.

Elszívom a cigimet, elnyomom fényes, fekete félcipőm sarkával, és elindulok a keskeny, kétemeletes téglaház felé; az ablakban rózsaszín virágok pompáznak. Igyekszünk gondozni a házunkat – még akkor is, ha a környék egy trágyadomb.

Belépek a sötétzöld ajtón, és odabent a káosz fogad.

Nálunk minden nap ilyen, akár hétköznap van, akár hétvége.

Juniper, a félszemű macska végigkergeti a folyosón Angust, a sünt, akit inkább Houdininek kellett volna elnevezni. A tévé üvölt a nappaliban, mert Nagyi a hintaszékében ül, és mióta az eszemet tudom, süket, mint az ágyú. Odakint felbőg egy motor, és Roscoe, a buldog megpróbál bekúszni a kanapé alá, de kilóg a hátsója; azért csóválja a farkát. A konyhában hét testvéremből négy élénken nevetgél és beszélget, miközben reggelihez készülnek.

Egyesek bélyeget vagy antik teáskanalakat gyűjtenek.

Az én szüleim emlősöket.

Vadászkutyák, macskák… pár évig volt egy Barney nevű kecskénk, aki tökéletesen karbantartotta a hátsó kertet. És bár ránézésre nem lehet megmondani, az asztal végén ülő, mosolygós, sötét hajú Andy nem a rokonunk. A legidősebb bátyám, Arthur legjobb barátja, és az idők során a szüleim valahogy őt is beillesztették a gyűjteményükbe.

Anyám a kezembe nyom egy csésze teát és egy tálka zabkását. A pultnak dőlve nekilátok.

– Nagyon jól nézel ki, Tommy! – mondja Winifred húgom. A két fiával nemrég jött haza látogatóba pár hétre; a férje Ausztráliában állomásozik, ott is élnek.

Lesimítom világosszürke ingemen a fekete nyakkendőt.

– Kösz, Win! Logannel északon találkozunk Bumblebridge özvegy grófnőjével. Lehet, hogy ő lesz az új kuncsaftunk.

Amikor két évvel ezelőtt megsérültem a Kecskében kiütött tűzben, Logan is észre tért Ellie Hammondot illetően. Bevallotta neki el nem múló szerelmét, amit Ellie természetesen viszonzott. De az ember nem lehet a wesscói királyi család testőre, miközben a család egyik tagjával jár, így Logan hivatalosan is visszavonult. Aztán felkeresett azzal, hogy indítsunk el közösen egy vállalkozást – személyi védelem, sofőrök, testőrség, ilyenek.

Lételemem a kalandvágy és a jó balhék, és a S&S Securities vezetése mindkettőben bővelkedik.

– Ó, a mérges, vén lódarázs! – tréfálkozik Andy, az özvegy grófnőre célozva.

– Úgy tudom, felékszerezve alszik – mondja Janey. – Teljes díszben: fülbevalóban, karkötőben, gyémánt nyakékben.

– Én úgy tudom, felfalja a kölykeit – ugrat anyám.

– Én úgy tudom, vámpír-arckezelést vesz igénybe, igazi vérrel, mint Kim Kardashian! – kotyog közbe Fiona.

Winnie elfintorodik.

– Kinek a vérét használja?

Fiona az égre emeli tekintetét testvére tudatlanságától.

– Természetesen a sajátját!

– Még reggel hét óra sincs, és máris a vérontásról társalgunk – mondja a legidősebb nővérem, Bridget, ahogy besuhan a hátsó ajtón; csípőjén egyéves unokahúgom, Rose ül. – Micsoda kellemes reggeli téma!

Anyám elveszi Rosie-t, ad neki egy szelet pirítóst, hadd harapdálja, Bridget pedig tölt magának egy teát. Fáradt sóhajjal belekortyol, miközben domborodó hasát simogatja.

Az én munkámban fontos az alapos megfigyelés; muszáj megjegyezni az apró részleteket, melyek fölött az átlagember elsiklik – mert az ördög, és általában a veszély is, a részletekben rejlik.

Figyelmemet azonnal megragadják a Bridget karján látható ujjlenyomatok és zúzódások.

– Ezek hogy keletkeztek? – kérdezem.

Bridget lepillant, mintha most látná őket először, majd az égre emeli mogyoróbarna szemét.

– Desmond kicsit sokat ivott tegnap a kocsmában. Összevesztünk, amikor hazajött.

– Megmarkolta a karodat? – kérdezem tárgyilagosan.

– Csak azután, hogy jól fejbe kólintottam. Mostanában minden apró folt meglátszik rajtam; nem nagy ügy, Tommy.

A Sullivan család férfi tagjai meglehetősen tagbaszakadtak, a lányok viszont aprók és madárcsontúak. Bridget férje kőműves; egész nap kővel és betonnal dolgozik, és ez az izmain is meglátszik. És Bridget hat hónapos terhes.

– Értem – bólintok, és próbálok uralkodni magamon.

Ez is a munkám része: nem szabad semmit elárulni, nem jelezhetem azt, hogy bármit is gondolok, érzek vagy tervezek. És meglehetősen jól végzem a munkámat.

De az anyámat nem csapom be. Míg a család többi tagja beszélgetésbe merül, anyám odalép hozzám és halkan így szól:

– Hagyd békén őket, Tommy! Ami férj és feleség között történik, az csak rájuk tartozik.

Anyám rendes asszony, de nem lágyszívű. Nem passzív, nem finomkodó. Kedvessége és szeretete erőszakos, kíméletlen viselkedéssel párosul. Úgy gondoskodik rólad, hogy jobb, ha engedsz neki, máskülönben nagyon megbánod.

Ezért soha nem értettem ezt a nevetséges „ami férj és feleség között történik” dumát. Az imádott húgomnak véraláfutásos a karja – és ezt hagyjam annyiban?

Azt már nem!

– Komolyan mondom, Tommy! – figyelmeztet anyám.

– Jól van, anya – villantom rá könnyed, kisfiús mosolyomat. – Tudom, hogy komolyan mondod.

Amikor az ember nagycsaládban él, a testvérek klikkeket alkotnak, mert csak így lehet túlélni. A testvéreim közül Janey a legtökösebb – ha valaha testőr szeretne lenni, Logannel azonnal alkalmaznánk.

Janey a szemembe néz, és felemeli a kenyérvágó kést, majd felvonja a szemöldökét. Válaszul bólintok. És tessék, máris kész a tervünk. Ma este Janey-vel együtt elugrunk Katy kocsmájába, hogy közöljük Desmonddal: ha Bridget még egy ilyen foltot beszerez, Janey levágja a tökét ezzel a késsel, én pedig megetetem vele.

– Hé, Tommy! – szól oda Bridget. – Láttam egy kiadó lakást a kórház közelében. Jónak tűnik, kilátással a folyóra.

A testvéreim csak akkor repültek ki a családi fészekből, amikor megnősültek vagy férjhez mentek. Amíg Nicholas herceg testőrségében dolgoztam, nagyon kényelmes volt, hogy itt laktam – az utazások miatt alig tartózkodtam itthon. De most, hogy folyamatosan itt vagyok, kicsit túlzsúfolt lett a hely. Fojtogatóan szűk. Én azt szeretem, ha van körülöttem egy kis tér.

– Megnézem majd.

Andy nagy nehezen kiszuszakolja magát az asztal mögül, és elindul a munkahelyére, az autógyárba. Amint kilép az ajtón, Lionel öcsém száguld le a lépcsőn; máris késésben van az egyetemről. Amikor elvenné az utolsó szelet sonkát, anyám a kezére csap.

– Az apádé! Aki elalszik, az koplal.

Itt dzsungelszabályok uralkodnak.

De amikor Lionel lekapja hátizsákját az előszobafogasról, észreveszem, hogy anya a kezébe nyom egy szendvicset meg egy banánt, mert azért nem olyan kemény asszony, mint azt el akarja hitetni velünk.

Pár perccel Lionel távozása után apám lép be a folyamatosan nyíló-csukódó ajtón. Emlékezetem szerint apám világéletében éjszakai műszakban dolgozott az atomerőműben.

Akárcsak Homer Simpson.

Apa lezöttyen a helyére az asztalnál, arcon csókolja anyámat, aki odacsúsztatja elé az előmelegített tányérját és a teáját.

– Köszönöm, drágám. – Apám nekilát a sonkának, és végignéz rajtunk; kopaszodó feje csillog a konyha mennyezeti lámpájának fehér fényében. – Hogy vannak ma az én angyalkáim?

Kettejük közül apa a lágyszívű. A befolyásolható. Amikor gyerekkorunkban valamelyikünk szíjat érdemelt – és mivel nyolcan voltunk, valaki mindig szíjat érdemelt –, apám kivitt minket a karám mögé, és egyetlenegyszer ránk suhintott. De utána olyan szomorúnak látszott, hogy bűntudatból néhány napig mindannyian jól viselkedtünk.

Bár azt ma sem tudom, hogy iróniából hív-e minket angyaloknak. Végül is valaha a Sátán is angyal volt.

Kopogtatnak a hátsó ajtón, és egy pillanattal később a sötétkék egyenruhás Logan St. James lép be.

Húgaim melegen üdvözlik, apám pedig így szól:

– Logan, hogy s mint vagy, fiam?

Amikor Isten a családot osztogatta, Logannek fityiszt mutatott, így a szüleim megpróbálták kitölteni életében ezt az űrt.

– Köszönöm, jól, Mr. Sullivan – mondja Logan mosolyogva. Manapság sokkal gyakrabban mosolyog, mint régen.

– Kérsz valami harapnivalót, Lo? – kérdezi anyám. – Van még zabkása.

– Nem, köszönöm.

– Eljössz vasárnap ebédre? – kérdezi anya. – Sült húst csinálok.

Nyáron anya nagyszabású vasárnapi ebédeket ad – a család, a barátok, a fél háztömb eljön.

– Meg kell beszélnem Ellie-vel.

– Bölcs ember – mosolyog rá Winnie.

– Mivel Finn fogzik, Ellie mostanában nincs valami fényesen – magyarázza Logan. – Majd megüzenem Tommynak, hogy el tudunk-e jönni.

Finnegan Logan és Ellie kilenc hónapos kisfia. Apja kiköpött mása, aki örökölte anyja energikusságát.

Felveszem a zakómat.

– Lassan indulnunk kell.

– Sok szerencsét mára, fiúk! – Apám feláll és hátba vereget minket. – Aztán ne hozzatok szégyent ránk!

Logan kisiet a kocsijához, de mielőtt utánamehetnék, Fiona oson le a lépcsőn, nagy csokor rózsával a kezében.

– Tommy! – A konyha felé pillant, hogy tiszta-e a terep. – Kérlek, mielőbb szabadulj meg tőle!

Kihalászom a kártyát a hosszú szárak közül.

– Ki a franc az a Martin McTavish, és mi a faszomért küldözget neked virágot?

A virág a hódítás fegyvere – a gonosz fiúk így döntik romlásba a tisztességes lányokat. Én csak tudom; rengeteg lánynak küldtem már virágot. És a romlás jó buli.

De a gondolat, hogy a kishúgom virágot kap, és ki tudja, mit művel, ki tudja, kivel… az nem jó buli.

– Sss, halkabban! – suttogja dühösen Fiona. – Ha válaszolni akarnék ezekre a kérdésekre, akkor anyához megyek.

– Akkor menj anyához – hívok rá a blöffjére. – Majd szólj, hogyan alakult a beszélgetés!

Fiona arca könyörgő kifejezést ölt, és nagy, szomorú bociszeme egyenesen a szívemig hatol.

– Lééééégyszi, Tommy! Tudod, anya milyen tud lenni! Segítened kell! Légyszi, légyszi!

Legkisebb gyermekként Fiona szuperereje abban rejlik, hogy megtalálja az ember gyengéjét, és alaposan ki is használja. Szinte lehetetlen nemet mondani neki.

– Jól van, jól van! – sóhajtok fel megadóan. – Add csak ide!

– Te vagy a világ legjobb bátyusa! – Fiona arcon csókol, a kezembe nyomja a virágot, és elsiet.

Kint, a tornácon átadom a csokrot Logannek.

– Ezt add oda Ellie-nek, jó?

– Rendben. – Kíváncsian bámulja a virágot. – De miért adsz te virágot a feleségemnek?

Megrázom a fejemet.

– Mert Isten büntet engem. És azért, mert muszáj saját lakásba költöznöm.

Félúton vagyunk a kocsihoz, amikor izgatott, éles hang hallatszik a telket szegélyező bokrok mögül.

– Helló, szióka, Tommy! Szia, Logan!

Melanie Thistle világéletemben a szomszédunkban lakott. Tizenkét éves koromban az őszi fesztiválon szájon csókoltam az óriáskerék tetején, és Melanie azóta odavan értem.

– Szia, Mellie! – köszönök oda.

Logan felszegi az állát.

– Melanie.

Melanie vadul integet, és olyan szélesen mosolyog, hogy szinte látom a hátsó őrlőfogait.

– Milyen az egyetem? – kérdezem, bár tudom, hogy nem kellene, de automatikusan csevegek a nőkkel.

Ne értsen félre senki – Thistle-ék rendes emberek, és az állatorvosi asszisztensnek tanuló Mellie helyes lány. Azonban nagyon riasztó, hogy teljesen be tud gőzölni értem. Időnként fanatikussá válik a tekintete – és tudom, hogy ha tudná, hogy megússza, éjszaka beosonna a szobámba, hogy csak nézzen alvás közben. A hideg kiráz tőle.

– Jól megy. Tegnap a kígyókról tanultunk – pontosabban a királykobráról. Nagyon érdekes állat! Képes körülfonni azt, amit akar… és az soha többé nem szabadul! Egyszerűen kipréseli belőle az életet!

Mindezt azzal mutatja be, hogy a saját nyaka köré fonja az ujjait, és megszorítja – keményen.

– És a nyelvével meg… ezt csinálja…

Melanie folyamatosan nyújtogatja a nyelvét, és próbál dögösnek tűnni – sikertelenül.

– Nagyon szexi, nem?

Logan szótlanul pislog, én pedig felteszem sötét pilótaszemüvegemet.

– Aha, értem – mondom, és hüvelykujjammal a kocsi felé bökök. – Indulnunk kell. Vár egy ügyfél.

– Ó, persze. Nem is tartalak fel tovább.

De mielőtt még elillannánk, Melanie továbbra is feltart minket.

– Anyukád meghívott ebédre most vasárnap.

Persze hogy meghívta. Anyám szerint Melanie tökéletes meny lenne, mert a saját képére tudná formálni – olyan lenne, mint egy klón. Anyám kicsiben.

Ahogy Ellie mondaná… pfúúúj!

– Te is ott leszel?

Megdörzsölöm a tarkómat.

– Az a munkámtól függ. Mostanában nagyon elfoglaltak vagyunk. Tudod – az ügyfelek mellett ki kell képeznünk a frissen felvetteket.

Egy pillanatig igazi büszkeséget érzek. Mert Logannel tényleg jól megy a bolt. Két senki az isten háta mögül megcsinálja a szerencséjét – ki hitte volna?

De Melanie tovább beszél.

– Tudod, hogy az én ajtóm mindig nyitva áll. Ha van kedved benézni – dumálhatnánk még a királykobráról.

És megint nyújtogatni kezdi a nyelvét.

– Viszlát, Mellie! – Megfordulok, és csak az autómnál állok meg.

Logan beül a kormány mögé, és csak akkor szólal meg, amikor kikanyarodunk az utcából.

– Nos… Melanie még mindig a nyomodban van, mi?

– Szó szerint a nyakamba liheg – nevetek.

– Valószínűleg csak zavarban van a társaságodban. – kacag fel Logan. – Biztosan izgul. Ellie mesélte, hogy annak idején ő is így érezte magát mellettem. Egyszer megbotlott a saját lábában, és majdnem beverte a fejét a konyhapultba – biztos elájult volna, ha nem kapom el. – Logan a fejét ingatja. – Szerintem adnod kéne Melanie-nak egy esélyt. Elvihetnéd vacsorázni; akkor kiderülne, hogy jöttök ki egymással.

Logan St. James randitanácsokat ad nekem.

Letolom a szemüvegemet az orrnyergemre, rábámulok és hangot adok az egyetlen logikus következtetésnek.

– Anyám rád is hatott, mi?

Logan újra felnevet, és ráfordul a kocsival a városból kivezető főútra.

– Nem, nem hatott rám.

Hangja ellágyul, szinte érzelgős lesz.

– Csak… amióta itt van nekem Ellie és Finn, amióta családom van… lenyugodtam. Ez jó dolog, Tommy. Nagyon jó.

Bólintok, mert tudom, hogy Lo számára ez nem egyszerűen jó dolog – hanem mindennél fontosabb.

– És ha túllépsz a pillanatnyi elmebaján és a nyelvnyújtogatáson, akkor te is tudod, hogy Melanie rendes lány.

Én inkább a vadabb lányokat szeretem. Akik vadócok. Akik kiállnak magukért, akik önállóak. Amikor valami könnyen jön – márpedig nekem a nőkkel mindig könnyű dolgom volt –, a kihívás az, ami igazán megszorongatja az embert. Az lobbantja fel az érdeklődését.

Visszanézek Loganre.

– Épp ez az. Miért gondolod, hogy a rendes lányokat szeretem?