Nemere István

Hogyan haltak meg?

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-665-9

MOBI ISBN: 978-963-453-666-6

HALÁL VIHARBAN

-  Tulajdonképpen... nagy kegyet gyakorolna vele... ha... - az asszony nem fejezte be a mondatot. Hangja elcsuklott. A férfi nagyon jól tudta, mit akart mondani. A fejét rázta:

-  Nem avatkozhatunk bele. Ez nem emberek dolga.

-  De hát olyan iszonyatosan szenved...!

A hang most sirályrikoltás volt. Sirály a tengerparton, közvetlenül egy vihar előtt. A szél hangja is belecsendült talán. Kétségbeesés forrt az asszony lelkében és ezt egy csöppet sem tudta már titkolni.

-  Látom én is. De nem tehetünk semmit. Mindnyájunknak kijelölték az utat, amin végig kell mennünk.

A mondat árulás volt. Úgy hangzott, mint egy szentbeszéd, vagy újságcikk.

A férfi maga is tudta, hát elhallgatott. A tehetetlenség kínos, néha kegyetlenségnek tűnhet. De hát csakugyan úgy véli, ahogyan mondta. Az emberi hatalom nagyon is véges. Főleg ilyenkor érezzük, mert rá kell döbbennünk, hogy milyen keveset tehetünk. Hiszen semmik vagyunk egy alig-alig létező világban, amelynek ráadásul a határait sem ismerjük. Odakünn már formálódott a vihar. Összejöttek a fekete felhők és befutott a rohamozó szél is. Az ablak alatt a nagy fák vastag ágai is meg-megmozdultak.

-  A múlt héten megint beszélt magában - a férfi fáradtan legyintett. Mindketten a falra néztek. Ott volt a régi szerelem, Teréz arcképe, és a kötelező virágok. Amiket maga hozott haza régebben, most meg, hogy már nem hagyhatja el az ágyat, velük veteti meg. Ha valaki igazi örömet akar okozni a betegnek, eleve csokor virággal jő és azt... „Teréznek” adja. A festmény alatt mindig van néhány üres váza, no és persze a teli vázák is. „Az én jó angyalom”, ahogyan a zeneszerző azt a hölgyet nevezni szokta. Pedig hát... istenem, de régi történet! - sóhajtott az asszony. Sógora sok furcsaságot szokott művelni régebben is. Az a Teréz bizony nagyon elcsavarhatta volna a fejét, de nem tette. Előkelő hölgy lehet - Ludwig ritkán beszélt róla. Nem csoda, ha nem kellett neki a szegény muzsikus, ha úgyis grófhoz kellett feleségül mennie? Ezek a grófkisasszonyok mind ilyenek, gondolta a sógornő epésen.

-  Megjött a kosár Pasqualatti bárótól - szólt be a szolga a félig nyitott ajtón. Az asszony kiment, de előtte még visszafordult a vendéghez:

-  Milyen jóságos az a báró! Beethoven úr már hónapok óta belőle él. Ha nem jönnek meg a pénzek... - legyintett.

-  A pénzek mindig késnek. Szegény úr oly ritkán kapja meg, ami neki jár.

A szolga hamarosan visszatért. Az asszony már a konyhában tevékenykedett. Odakünn megerősödött a szél. Március vége felé járt, de az idő hol késői telet sugallt, hol meg nyári zivatart. Bécs kora tavasza hűvös borzongással töltötte el mindazokat, akik ekkor gyaloglásra kényszerültek. A levegőben volt valami könyörtelen hűvösség. Mintha a tavaszt még hóbilincsek fognák vissza nyirkos, hideg barlangokban. Mintha a nyár csak soha nem teljesülő álomkép lenne.

A Burg mellett csikorogva billegtek a lámpafedelek. Néhány gázláng kialudt, sötét foltokat vetett a földre. A Ringen még volt forgalom, cilinderes urak bérkocsira vadásztak. Néhány kereskedő-külsejű kövér férfi fiákerért kiáltott. Fázós hölgyek várakoztak a kivilágított kapualjakban. Bundák szőrméje csillant tompán. Címeres hintók suhantak lassan, nehézkesen. A szél megcsavarta a fákat, a lombok közül olykor egy-egy gyengébb ágat sodort a lovak patája alá.

Az ablakokban megszaporodott a fény. A szél keletről tört a városra, felgyorsult a síkon, aztán lecsapott a tetőkre. A Dóm sötét árnyék volt csupán, benne csak némi gyertyafény, itt-ott homályos árnyak mozdultak, akár a szellemek.

A belváros keskeny utcáin kevesen jártak. A szél ide is berohant, kanyargott a falakkal együtt, a legváratlanabb helyeken találkozott önmagával, minden sarkon rázuhanhatott a mit sem sejtő járókelőre.

Néhol már esőfelhők is feltűntek, bár a szél oly sebesen kergette őket a város, fölött, hogy mire eleredtek a kövér cseppek, záporrá szelídülve el is mentek.

A város szélén, a schönbrunni kastélyban valami vigasságot rendeztek éppen. A császári udvar fényárban úszott, bár a lámpák néha nyugtalanítóan nagy, alaktalan ámyékokat vetettek a falakra. Fehérkesztyűs inasok nyitogatták az udvarra sorban kanyarodó kocsik ajtaját. Nemegyszer kis lépcsőt, afféle sámlit voltak kénytelenek odahelyezni a magas ajtók elé. Selyemtopánok tompa fénye csillant, gyöngyházak tükröztek mély tengercsillogást. Az emeleti bálteremben ezer és ezer gyertya melege várta a meztelen vállakat, az izgalomtól pirosló arcokat. A ragyogó leánytekinteteket, a mérlegelő asszonyi pillantásokat. Katonatisztek aranyozott kardbojtjától csillant a ruhatárak sora. Civilruhás urak fogtak karon vörösnadrágos tábornokokat, csúnya kövér asszonyságok mosolyogtak negédesen éppen olyan csúnya, kövér és öreg férfiakra. A glaszékesztyűk alól májfoltos bőr csúszott ki, foltos-nyakakat próbáltak arany Iáncokkal eltakarni. Ritkuló festett hajban ült a gyémántos diadém, nem oda való gyöngysorok díszítették a ráncokat.

A szél a belvárosi lakás ablakait is megzörgette.

Megérkezett a ház egyik barátja. Alapjaiban jóindulatú,

de hanyag férfi volt. Sokat járt ide, mindenről tudott, vagy azt hitte. A betegszobába is bepillantott hát. Elszörnyedten pillantott be a szobába:

- Hiszen olyan... mintha máris meghalt volna! Gyanakodva nézett a szolgára, az vállat vont:

- Ilyen már harmadik napja, csak néha hörög meg viaskodik.

A régtől ittlévő, és amúgy is itt sok időt töltő másik vendég, Hüttenbrenner úr nagyot sóhajtott:

- Tudja, mit kell szegénynek szenvednie...? És miért van az, hogy éppen neki? Azt hiszem, a sors most nagyon igazságtalan.

Aztán eszébe jutott, hogy biztosan ezt mondja majd egy másik barátja halálos ágyánál is. De mondja-e valaki akkor, ha őrá kerül sor...? Ettől elszomorodott.

A látogató leült, kezébe temette arcát. Talán saját félelmeit akarta elrejteni...? De hát önmaga előtt nem titkolhatott semmit. A szoba félig nyitott ajtaján át kihallatszott néha a beteg nyögése.

- Haldoklik? - kérdezte aztán, alig hallhatóan. - Voltaképpen már hetek óta - Hüttenbrenner lehajtotta a fejét. Talán hibásnak érezte magát? De hát annyi minden történt egyszerre, és semmi sem volt jó. - Nem elég, hogy alig csurrant-cseppent, ritkán fizettek a kottákért, és folyton azon kellett gondolkodnia, melyik grófnak, hercegnek vagy altábornagynak ajánlja valamelyik szonátáját vagy quartettjét...? A legrosszabb az egészsége. Ha ezt még annak lehet nevezni, nem pedig az egészség szinte tökéletes hiányának. Sok baja közepette még az is gyötörte, hogy netán nem tudja magát fenntartani. Ezért mondtam, hogy a sors oly igazságtalan. Egyeseknek megadatik minden jó anélkül, hogy bármit is kéne érte tenniök. Mások meg, mint szegény jó Ludwigunk, egész életében csak vergődik, küzd, harcol, és voltaképpen semmi sem sikerül az életében.

-  Csak a zene!

-  Hát igen, a zene... Az gyönyörű. De mit ér az is, ha ennyi szenvedéssel kellett megvásárolnia a tehetségét?

A vendég kinézett az ablakon. Már alaposan besötétedett. A szél az ablakot zörgette.

-  ...Még mindig dolgozni akart a tizedik szimfónián, de már nem engedhettük meg neki. Legutóbb vagy tíz napja ülhetett a zongorához, de még jó, hogy résen voltunk, mert egyszercsak eldőlt. Leesett volna a székről, ha nem kapjuk el.

-  Még ebben az állapotában is írni akart?

-  Persze. Hiszen zeneszerző. Mondta is egyszer: csak addig érdemes élni, míg megvan neki a zene világa.

-  Hiszen siket már!

-  Igen, siket - Hüttenbrenner halványan elmosolyodott. Nem a látogatónak szólt a mosolya, dehogy. Valahová nézett, a messzeségbe. És most nem gondolt a beteg kínzó jelenlétére sem: - Az igazi művész számára ez nem lehet akadály. A festő, ha megvakul, tovább látja a színeket... azt hiszem. Ám míg a festő vakon nem festhet, addig a zeneszerző siketen is komponálhat. Állítom, hogy egy dolgot most is hall: a zenét.

-  Látja még a kottát?

-  Látni lát, bár nem jól. És mivel a kór elhatalmasodásával szólni sem tudhat, hát az üzenőfüzettel beszélget a háziakkal. Még mindig imádja azt a mihaszna, szélhámos unokaöccsét. Az is biztos már, hogy rá fogja hagyni a vagyonát.

-  Mit mondanak az orvosok?

-  Tizenkét napja kereken kimondták: nincs remény.

A szavak keményen koppantak. A szél most elcsitult, de érződött, hogy a vihar nem adta fel. Valahol, talán a város mellett, vagy egy másik negyedében éppen dühöngött. Mintha távoli oroszlánordítást hallottak volna.

-  ...Egy hete már alig beszél. A régi és az új kórok szinte együttesen támadják. Némelyik rohamot alig éli túl. A tüdőgyulladás, a vízkor, a sárgaság, a vérköpés már csak társultak a régi májbajához. Tudjuk, annakidején menynyire szerette a jóféle borokat és bizony nem keveset ivott belőlük nap mint nap. Most sem vetné meg, ha hagynánk. Némelyik tisztelője, mint Schott, naponta küldött neki egy-két palackkal. Az utolsót tegnapelőtt. Amikor pedig már feladták rá az utolsó kenetet.

-  Itt volt a pap? Beleegyezett?

-  Hát nem könnyen, és végül is Wawruch úr beszélte rá tegnapelőtt nem sokkal a reggeli ébredése után. Ami maga volt a kínszenvedés, senkinek sem kívánom. A sógorasszonya nélkül nem is tudom, mihez kezdenénk. Nem könnyű ugyanis őt ellátni ebben az állapotában... Szóval beleegyezett, hogy mégis megtér az Úrhoz. Délre már itt is volt a plébános. Beethoven úr még meg is köszönte neki a közreműködést. Amit én hallva később arra gondoltam, talán megmenekül...? Ugye, volt már rá példa, hogy aki felvette az utolsó kenetet, később mégis életben maradt? - Hüttenbrenner majdnem felsírt. Ebben az órában talán ezt sem szégyellte volna.

A benti csönd elviselhetetlen lett. Most a beteg sem hörgött, nem hánykolódott. Anselm Hüttenbrenner lassan felállt és az ablakhoz ment. Közben azért fülelt. De a betegszoba felől most nem hallott zajt. Eszébe jutott, hogy hátha...? Máris? A szorongás elkapta, hát gyorsan hátat fordított az ablaknak és a betegszoba ajtajához ment. Benézett. Vállával érintette az ajtót, az megnyikordult. De a beteg nem szólt.

Hisz nem is hallhatja - jutott a férfi eszébe, kicsit szégyenkezve. Megnézte még egyszer a viaszsárga arcot. A pergamenbőr fölött a haja már majdnem fehér volt.

Beethoven behunyt szemmel feküdt. Vajon mit érez? - töprengett Anselm, majd mintha tiszteletlennek érezte volna a dolgot, inkább másra gondolt. „Nem szabad behatolni más ember leikébe”. Azt csak szerelmesek vagy nyomozó rendőrtisztek teszik. No meg a művészek, tette hozzá afféle bocsánatkérésként. Hogyan írhatná meg egy író a másik lelkét, ha a sajátját sem ismeri, és nem tudja, milyenek lehetnek mások? A zeneszerzőnek tán valamivel könnyebb a dolga. Ami őt lelkesíti, vagy ami neki tetszik, arról reméli, lelkesít másokat és tetszik másoknak is.

Bár azért Anselm Hüttenbrenner a lelke mélyén sejtette, a dolog nem ilyen egyszerű.

Lassan visszajött és leült előbbi helyre. Odakünn most már folyamatosan zúgott a szél.

- Tegnapelőtt aztán elkezdődött a haláltusa - mondta halkan. Reménytelennek érezte a feladatot. Mit is mondhat erről? Csak az tudhatja igazán, aki végigélte, végignézte. - Aznap írt utoljára az üzenőfüzetbe. Afféle végrendelet volt ez, vagy inkább csak kiegészítés. De hát nem mindegy? - jajdult fel fájdalmasan. - Azt a keveset, amit eddig szerzett, amit e pillanatban a magáénak mondhat, mind arra a pernahajderre hagyja. Kari unokaöccse egy gazember, csavargó, kártyás, mindent el fog inni. De hiába mondtuk Ludwignak... - legyintett.

A vendég hallotta a kinti zajokat. Mintha egy hintó állt volna meg a kapu előtt...? Vagy egy fiáker csupán? Anselm látta, ahogyan fülel és keserűen mondta:

Az a legrosszabb, hogy már nincs segítség. És a régi barátai közül sokan elhagyták. Olybá vették, mintha már nem is lenne az élők sorában, hát feléje sem néztek. Volt, aki arra hivatkozott: nem szeretné elkapni a nyavalyáját... Mások meg semmit sem mondtak. A legtöbben még levelet, vagy éppen csak névjegykártyát küldtek. Soha nem felejtem el Ludwig arcát, amint reszkető ujjai közé vette ezeket a kis cédulákat és olyan gúnyosan, olyan megvető mosollyal forgatta őket, aztán leszórta mindet az ágy mellé... És némán szenvedett tovább.

- Az ember annyi barátot szerez élete során - így a vendég.

Vagy csak azt hiszi - vágta rá Anselm.

- Úgy érti, ezeket most elvesztette?

- Ők veszítik el Beethovent a mondat súlyos volt, közéjük zuhant. Nagy csöndben lettek. Bentről kihallatszott néhány nyögés. Anselm feledve mindent, besietett a beteghez.

Beethoven akkor már második napja feküdt és haldoklott. Torka is bedagadt, alig tudott beszélni. A vendég lassan a küszöbig lopózott, tovább nem mert menni. Háta mögött a konyhából hallotta Johann és felesége hangját. Johann, a zeneszerző fivére és felesége a falak mögött - most mire gondolnak? Talán ők is a megváltó halált várják már? „Nem csodálkoznék rajtuk”, mondta halkan.

Anselm megtörölte a beteg homlokát. A haldokló pergamenhez hasonlító elvékonyodott, kiszáradt bőrével, lázban égő szemével, vergődő ujjaival vigasztalan látványt nyújtott, és Anselm azt is tudta, mit érez. Az, aki egész életében tevékeny volt, aki szinte soha meg nem állt, aki felkérés nélkül is szerzett zenét mindenféle alkalmakra - mint annak idején például egyik-másik arisztokrata püspök felszentelésére - nem ismerte a semmittevést.

Most azonban csak ott feküdt, oroszlánfeje meglepően kicsinek tűnt. A férfi sárga bőrén, kis kezén kívül szinte alig volt fény a szobában. A lámpák csak hátteret adtak a homálynak.

- Nem kér semmit, uram? - kérdezte Anselm.

De nem jött válasz. Még ha nem is hallotta szavait, talán látta őt...? Bár a szemekben volt még élet, ám fényük megtört. Beethoven ha látta is, hogy mozdul mellette egy árny, nem foglalkozott vele.

Ki tudja, hol járt a lelke?

Szimfónia szárnyán repült - vagy néma csöndben ábrándozott? Szeretett asszonyok és lányok arcmása lebegett ott, vagy csak a gyermekkor árnyait látta?

A pincét, ahová apja testvéreivel együtt gyakorta bezáratta. Ha vendégek jöttek, nem tűrte a lakásban a lábatlankodó csemetéket. A pincében hűvös volt. A kis Ludwig nem tudott még járni, hát arra törekedett, hogy ha négykézláb is, de eljusson az ajtóhoz. Ahol kicsiny résen tört be a kinti fény. Ment hát...

A fény felé...!

A fény nem mindig volt jó. Hét évesen átélt egy tűzvészt, és a lángok azóta is benne lobogtak. Némelyik szimfóniájában is fel-felcsapnak a narancsvörös, izzó, égető lángok. Miért nem vette ezt észre soha senki...? De most már mindegy, csak a testi fájdalom maradt. És a lélek könyörtelen fájdalma: hogy nem tett annyit, amennyit tehetett volna. A lelkében olykor még ma is ott kavarognak azok a régen született dallamok, amelyek évek óta kísérik, de még sohasem fordultak át kottába, nem kerültek papírra. A fejében... Igen. Ott még mindig játszik a Nagy Zenekari Kínzó ez is, akárcsak a testi fájdalom. A visszautasított szerelmek férge halálig rágja az embert. Milyen férfi vagyok - kérdezhette magától most, vagy korábban - akinek szerelme csak abban merül ki, hogy az imádott nő képét a falra akasztja, virágot tesz oda és szinte imádkozik előtte? Vagy hogy a képet csókolgatja - annak igazi tükörképe helyett?

Aztán ott volt a Rajna, szinte a kertek alatt. Jó volt ülni a parton és nézni, milyen fenségesen? nyugodt a víz. Példát lehetett róla venni. A víz nem siet, és nem lassul. Mindig ugyanúgy megy lefelé. Persze akkoriban a gyerek még nem látott árvizet, gátat szaggató áradatot. Neki ez volt a víz, maga a nyugalom. Ahogyan a tűz a fájdalmat és a szenvedélyt, a folyó vagy egy tó nyugodt tükre a csöndes elmélkedést jelentette számára.

Most talán mindez ott cikázott félig csukott szemhéja alatt?

Színes emlékkavargás után kitisztult a kép. Egy plakátot lát maga előtt. Vagy az újságban jelent meg? Csak az biztos, szövegét az apja írta. Nagyon kedvelte az efféle mesterkedéseket, a hírverést. Nyolcévesen először ülhetett zongorához nagy közönség előtt. Igaz, az apja persze meghamisította a korát. Hat évesnek hirdette gyermekét, aki alig tanult valamit az iskolában, hisz már örökre megfogta a zene. Még jó, hogy az apja is muzsikus volt, gondolhatta.

Anselm megtörölte a beteg homlokát.

„Az az érintés...”

Egy gyors fintor futott át az arcon. Ez is a szenvedés jele volt, vagy az öröm adott magáról hírt ily eltorzult izmokon keresztül? Anselm nem tudhatta.

Beethoven agyában tovább peregtek az emlékek.

Részeges apja, ha éppen nem kocsmázott, őt gyötörte. De a zene mindenért kárpótolta. Ezt hitte akkor. Ma már ebben is keserű csalódást érzett. Hisz annyi mindent félbehagyott élete során, oly sok befejezetlen mű maradt az út két oldalán!

Minden befejezetlen maradt. Az egész élet.

Anselm lassan visszament a másik szobába. Felbukkant a sógorasszony is, de elég volt egy kérdő tekintetet vetnie Anselmre, és tudta, most nincs dolga. Lassan visszament a konyhába.

Odakünn feltámadt a vihar. Mintha csak most érkezett volna a városba, már egy percre sem pihent meg.

A vendég az ablakhoz ment, ismét. Csak a válla fölött szólt hátra:

- Azért ez szörnyű. Legyen valaki bár a legnagyobb, ilyenkor az ő sorsa is ugyanolyan, mint más halandóké? Anselm nem nézett rá:

- Tavaly egyszer egy épülő templom mellett mentem el. A munkások állványokon dolgoztak. Hatalmas kőtömböket emeltek fel csigasorral, vagy harmincán húzták a kötelet. Olyan vastag volt, mint a combon. És közben odafönt történhetett valami. Tán egy oldalsó korlát tört el, vagy leszakadt néhány deszka? Esetleg valaki figyelmetlen volt, borközi állapotban ment a helyére? Nem tudom. De azt a szörnyű kiáltást ma is hallom.

A vendég hallgatott. Szeme előtt nem a mesélt látvány zajlott, hanem a vihar. Néhány sötét fa egy udvaron, amelyeknek legfelső koronájába olykor belekapott a szél.

Mintha a tetők fölött türemkedne beláthatatlanul. Hogy abban a pillanatban láthatóvá legyen, amint megfogja a lombokat. Megragadja, akár egy vadállat, és rázza, tépi iszonyú erővel.

„Így bánik el velünk az élet is”.

- ...Valami feketeség zuhant le, nem messze tőlem. A tompa puffanás nem rázott meg. Egyszerűen fel sem fogtam, hogy az egy ember lehet. Azt hittem, valami leesett, egy kötélcsomó, vagy teli zsák, és az a kiáltás... csupán figyelmeztetés volt a lentieknek, vigyázzanak... Ám amikor a felcsapódó por eloszlott, akkor hatolt az agyamba az a szörnyű kiáltás. Csak akkor fogtam fel, mi történt, amikor már vége is volt. És semmit sem lehetett tenni. Az az ember... a munkás, vagy kőműves... ott feküdt és nem mozdult. A legszörnyűbb a mozdulatlanság volt.

A vendég a sötéten kavargó fákat nézte. Egy levélcsomó repült az ablakhoz, neki az üvegnek, ettől hátrahőkölt ösztönösen. És mintha ijedtségét meghazudtolná, sarkon fordult és energikus léptekkel jött vissza székéhez:

-  Nem tehetünk semmit?

Anselm fáradtan, csukott szemmel válaszolt:

- Jártak már itt mindnyájan, akiket ma Bécsben az orvostudomány nagyjainak tartanak. Csupa híres professzor... tavaly decemberben Wawruch nyitotta a sort, aki még pár nappal ezelőtt is volt itt.

- Ő állapította meg a bajait?

-  Szinte mindet. Kétszer visszahozta már a halálból, pedig hát szegény Beethoven úr arra az olasz sarlatánra esküdött.

-  Malfatti?

- Igen, őt hívatta. De előtte Wawruch már műtétet javasolt, amit meg is csinálták. Januárban másodszor is operálták, de a teste tele van vízzel, a tüdeje romokban hever, a májáról meg jobb nem is beszélni.

A vendég felemelte a kézét:

-  De kérem! Malfattiról mindenki tudja, miféle szélhámos! Az udvartól is eltanácsolták!

-  Úgy látszik, Beethoven úr nem akarta elhinni, pedig éppen elégszer mondták neki. Malfatti tudta, mennyire szereti az úr az italt, hát puncsfagylalt-kúrát engedélyezett neki. Ettől lehűltek a belei és ott is kólika lépett fel, ami után Malfattit kitiltottuk a házból. De neki nem mertük megmondani. Még jó, hogy Wawruch professzor nem sértődött meg és azóta is idejár. De már hetek óta semmi jóval nem biztat bennünket.

Az ablakot majdnem betörte egy szélroham. Mintha egyenesen befújt volna oda, talán a réseken...? A gyertyák fénye egyszerre libbent, akár a balett-táncosok, hol ide, hol oda... egy lépés balra, egy vissza és forgás...

Beethoven is látta a gyertyák táncát. Zenét is hallott hozzá, Balettzenét, de azokon is áttörtek az üstdobok. Az Eroica... Istenem, az Eroica!

Valahol piroskabátos katonák meneteltek, végtelen sorokban, sőt oszlopokban. Már ellepték a völgyet, a domboldalt, a tájat! Mindenhol ők voltak, és a folyó partján sem torpantak meg... Istenem, ez a Rajna! A nyugodt, zöldeskék víz, és estefelé aranyra váltó naplementés színeivel...

Rekedten hörgött, bár erről már nem tudott. Dobálta magát. Egy pillanatra ugyan felmerült egy ismerős arc, talán a fivére, Johann...? És hol van a többi testvér?

-  Ludwig... nyugodj meg! Minden rendben lesz!

Egy nő, talán a sógornője. Vagy Valaki más...? A remény egy utolsó erős tűzzel még fellángolt. Ha ez Teréz lenne, az imádott Teréz!

-  Menjünk vissza - mondta halkan Anselm. A két férfi ismét visszavonult.

- És ez... így megy már két napja? - kérdezte a vendég lehangoltam Reménytelenül.

- A professzor úr megmondta, nincs már segítség. Azt hitte ő is, mi is, hogy még tegnapelőtt este vége lesz, de lám, az oroszlán még harcol.

Az „oroszlán”... A feje, az orra, a hatalmas sörénye emlékeztette erre barátait. A háta mögött nemegyszer így hívták.

Már olyan, mintha... mintha... - a férfi még nem tudta, ki merje-e mondani a szót. Aztán mégis kimondta: - Már szinte nem is ő. Ez csak egy test. Ami még életében bomlásnak indult.

Anselm Hüttenbrenner szótlanul nézett maga elé. Ehhez mit is tehetne hozzá? Ha így végzi minden ember, akkor a művész semmiben sem különbözik másoktól. A lángész is úgy pusztul el, oly nyomorultul, akár egy kivert kutya? És mikor jön el az a pillanat, amikor már olyan rettenetesen egyedül marad? Akárhány családtag van is körülötte - abban a percben vagy órában magányosan lépi át a láthatatlan határt?

...Beethovennek ekkor biztosan nem ilyen gondolatok jártak a fejében.

A szenvedés apránként tüzelte el testét, lelkét. A fájdalom most már szakadatlanul, rohamokban rázta és szaggatta őt. Nem tudott nem gondolni rá, aminthogy az érzéstől sem menekülhetett.

- Nem tud magáról - hallott egy hangot.

Kétségbeesetten próbált jelezni: De tudok! Itt vagyok, még érzem... Azon most nem csodálkozott, hogy hallotta a mondatot. Vagyis lehet - nincs ott senki? Nem szóltak hozzá? Az egészet a lelkében hallotta csupán?

Mert most már a lelke maradt csak, akár egy mentőcsónak. Minden mást elöntött a fájdalom. Szenvedéstengeren ringatózott, öntudata el-elvesző vitorla volt a láthatáron, és egyre messzebb...

- Tegnap délután Breuning és Schindler urak elintézték már a sírhelyet is - mondta Anselm fahangon.

A vendég nem válaszolt. Menekülni, menekülni - jutott eszébe. Ezt nem lehet kibírni!

Felállt, valamit hebegett. Közben az agyában folyton ott dübörgött a másik szobából áthallatszó lihegés, nyögés. Jajgatás. Anselm meg sem mozdult. Tálán nem is hallotta az ajtócsapódást.

Nagyon nehezen állt fel. Odakünn elsötétedett az ég, pedig még nem is volt késő este. Valahol a városban most emberek vigadnak - tán azok is, kik jól ismerik Beethoven sorsát. De hát üljenek-e ott hol szomorkodva, ha az ő életük most más örömöket tartogat? A város nem borul gyászba, míg Beethoven él. A barátod pedig nem gyászolhatják őt előre. És nem is segíthetnek rajta. Ez utóbbi a legszörnyűbb. Ha valami, hát ez a tudat kell hogy elszomorítsa őket. Persze csak azokat, akik igaz barátai - és ilyen nem sok van.

Ajtónyitást hallott. Johanna, a sógorasszony jött. Anselm nehéz terhet cipelt a vállán, amikor ismét átlépte a küszöböt.

Odabent orrát megütötte a nehéz szag. A kipárolgó test, az ágynemű, a rothadó tüdőből áradó levegő. Mindez megülte már a szobát, a bútorokat, az ablakfüggönyöket is. Anselm ismerte már, mégis néha valósággal leterítette a betegség mással össze nem téveszthető szaga.

Beethoven borzasztó látványt nyújtott.

Mintha már csak egy árnyék lenne. Arca beesett, orra kihegyesedett. Szeme még ide-oda járt, de az arcáról lassan eltűnt az értelem kifejezése.

- Ludwig! Ludwig! - szólongatta az asszony. Megpaskolta a beteg kezét, aztán az arcát. Beethoven hangosan felnyögött, egy pillanatra követte az asszonyi kéz mozgását, aztán tekintete visszatért az előbbi pontra - a mennyezetre.

Valamit hörgött, érthetetlenül.

Ki tudja, hol járt a lelke...?

Virágos mezőn rohant talán, vagy imádott szerelmét üldözte játékosan egy erdőben? A távolból szolgálólányok énekét hozta a szél. A patakparton mostak, ő pedig elleste dalukat. Valahol, valamikor, jóval később ez a dallam is felbukkant valamelyik művében... Vagy nem is így történt? Mindez kettős álom? Egyszer megálmodta életében, és egyszer most, újra álmodja? Ez csak az, amit szeretett volna átélni, de sohasem sikerült? Kocsikerék nyikorgott. Vagy ajtó? Fogadók végtelen sora. Az utak, amelyeken annyit gyötörték testét a kocsik. Az iskola, amit o|y korán abbahagyott. Olasz és francia szavak, gyertyafény a füzetlapok és könyvek fölött. Előbb rejtegetett kotta-lapok, aztán büszkén kiterítettek. A zongora billentyűi. Felharsanó zene...

Mi ez a dübörgés? Csak nem az üstdobok?

A ZENE! Amely mellett eltörpülnek a földi bajok. Az iszákos apa, a megvert gyermekkor, a kényszerek, a pénztelenség. A folytonos koldulás, a tehetség ritka, de szárnyaló percei és órái. Az utazások és visszautasított szerelmek. A gyötrődések hónapjai, sőt évei. Nem is olyan régen, még az önkéntes halál is megfordult a fejében. „Nem azért születtem, hogy szenvedjek.” Ki mondta...? Ő maga, vagy valaki más?

Hát nem mindegy?

Odakünn megdördült az ég.

Hatalmas villám vágott le valahol a közelben, recsegés- ropogás kísérte. A beteg arca egy röpke pillanatra felderült, talán azt hitte - úgy hallotta megszólaltak az üstdobok? Valahol egy vadul közeledő szimfónia hangtengere vágtatott és hömpölygőit: Egy szimfóniáé, amely sohasem lett készen, és már nem is készül el?

Beethoven a következő villámra kinyitotta a szemét. A kísérteties kékes fény szinte kioltotta a gyertyákat, mindent elöntött ez a másik, nagy világosság. Kéken-fehéren vibrált minden. Az arcából akkor csak a szemét látták.

Jobb kezét ökölbe szorította. Felnézett. Nem az ablak, hanem az égbolt felé. Talán az istennel akart leszámolni? Felelősségre vonni, hogy ily kevés időt adott? Még egy szimfóniára való időért könyörgött?

Az ég dörgött, a villámlások ismétlődtek. De a férfi tekintete már fennakadt, keze lehanyatlott. Az ököl elsimult, ujjak terebélyesedtek szét. Megtört minden ellenállás.

Nem is lélegzett többé.

A vihar azonban nem halt meg. Tovább dühöngött, szelével átsöpört a házak fölött. Hány halottas szoba volt azon a délutánon Bécsben? Hányan hagyták itt ezt a világot? És számítottak-e valakinek annyit, mint ez a halott ebben a gyertyafényes, nyomorúságos kis szobában?

Az ég dörgött, de a megváltó, mindent elmosó eső még messze járt.