A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Meghan March: Guilty As Sin (Sin Trilogy #2), 2018

Fordította

GOITEIN VERONIKA

Copyright © 2018. Guilty As Sin by Meghan March.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vágy és hatalom (Vágy-trilógia 1.), 2017

Vágy és kétség (Vágy-trilógia 2.), 2017

Vágy és szerelem (Vágy-trilógia 3.), 2018

Vigyél magaddal, 2018

Véletlen szeretők, 2018

Téged akarlak (Mr. Mount bűnös élete 1.), 2018

Rád vágyom (Mr. Mount bűnös élete 2.), 2019

Tiéd vagyok (Mr. Mount bűnös élete 3.), 2019

Vad kísértés (Kísértés 1.), 2019

Gyönyörű kísértés (Kísértés 2.), 2019

Utolsó kísértés (Kísértés 3.), 2020

Bűn és élvezet (Bűn-sorozat 1.), 2020

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Bardi Erzsébet

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6067-75-3

1

WHITNEY

Tíz évvel korábban

Nagynéném, Jackie kocsival vitt a kórházba. Reszkettem az eső áztatta ruháimban, és a gyomrom összeszorult a félelemtől. Jackie csak annyit mondott, hogy baleset érte a szüleimet és Lincoln apját.

A visszapillantó tükörből láttam, hogy Lincoln közvetlenül mögöttünk halad. Amint Jackie elmondta, mi történt, legszívesebben Lincolnhoz futottam volna, hogy vigasztaljuk egymást, de ami ma este lezajlott köztünk, az mindent megváltoztatott. Ugyanakkor, ahogy a kórházhoz közeledtünk, már nem számítottak az ostoba viták és a haragos vádak.

Egy lehetséges tragédiánál semmi sem ébreszt rá jobban arra, hogy mi fontos igazán az életben. Az élet fontos. Senki nem tudja, megérjük-e a holnapot.

– Mi történt? – Már ezerszer tettem fel a kérdést, de Jackie szűkszavúan felelt.

Egy pillanatra rám nézett, aztán újra az utat figyelte. Az ablaktörlők szaporán küzdöttek az esővel, de még így is alig lehetett kilátni az ablakon.

– Nem tudom. A telefonban nekem sem mondták el a részleteket.

Az aggodalom egyre erősebben hasított belém, és kirázott a hideg. – Miért neked telefonáltak? Miért nem nekem?

– Próbáltalak hívni, útban hozzád, de állandóan hangpostára kapcsolt. Valószínűleg ők sem tudtak elérni.

– Úristen… ki volt kapcsolva a telefonom – suttogtam. – Mert…

Jackie éles pillantást vetett rám, de nem szólt semmit.

Kínzott a bűntudat. Kikapcsoltam a telefonomat, miközben a szüleim…

Reszkettem a hidegtől és a félelemtől. – Ugye arról tudnék, ha valami szörnyűség történt volna? Ugye azt megérezném? Ösztönösen tudnám, nem? Ugye nem történt semmi rettenetes?

– Szedd össze magad, Whit. Mindjárt ott vagyunk. – Jackie hangja máskor magabiztosan és erőteljesen csengett, de most ugyanolyan elkínzott volt, mint az enyém.

Az oldalsó tükörbe néztem, hogy addig is lekösse valami a figyelmemet, és ne a borzalmasabbnál borzalmasabb lehetőségekkel foglalkozzak.

A mögöttünk haladó autó fényeire koncentráltam. Lincoln kocsija. Utánam jött, hazáig követett, miután elzavart a vadászházból, de nem tudom, miért. Azt hittem, elmondott mindent, amit mondani akart.

Nem mintha ez most számítana. A szüleim és Lincoln apja valamiféle balesetet szenvedtek. Együtt.

Jackie talált egy szabad helyet a Riscoff Memorial Hospital parkolójában, nem messze a mentőknek fenntartott bejárattól. Lincoln rögtön odahajtott, és kipattant a furgonjából. Megállt, és felém fordította a fejét.

Amint Jackie leparkolt, én is kiugrottam a kocsiból, és futásnak eredtem. A szakadó eső eláztatott, de nem törődtem vele.

Tudnom kell.

Lincoln megvárt az automata ajtóknál. Megfogta a kezem, egymásba kulcsolódtak az ujjaink. – Leszarom, mi történt korábban. Nem akarom, hogy ezt most egyedül kelljen végigcsinálnod. És kurvára nem érdekel, ki mit szól hozzá. Ne ellenkezz.

A haragot, amit a veszekedés óta éreztem iránta, eltompította a félelem. Lassan bólogattam, de nem jutottam szóhoz.

Megszorította a kezemet, és ez valahogy megnyugtatta őrülten kavargó gondolataimat.

Együtt mentünk be a baleseti váróba. Minden fehér volt és tiszta, szöges ellentétben a kint tomboló sötét viharral.

Amint a recepciós megpillantott minket, elsápadt az arca. – Mr. Riscoff, az imént érkezett a családja. A privát váróban vannak. – Rám nézett, de látszott, hogy fogalma sincs, ki vagyok.

– Az én szüleimet is baleset érte. A Gable család.

Lincoln ismét megszorította a kezemet. Jackie utolért minket, a cipője csikorgott a nedves padlón.

A recepciós Lincolnra pillantott, majd ismét rám. – Ó! Értem. Szíveskedjen helyet foglalni…

– A bátyám és a felesége, Clayton és Shelly Gable hol vannak? – kiabált rá Jackie. – A telefonban valaki azt mondta, itt találom őket.

A nő bólintott, és a telefonjáért nyúlt.

– Egy pillanat türelmet. Máris hívok valakit, aki segít önöknek.

– Lincoln Bates Rutherford Riscoff! Hogy merészelsz ide beállítani ezzel a nőszeméllyel?! Ide be nem teheti a lábát! – sipította Lincoln anyja a baleseti váró melletti ajtóból.

Lincoln öccse, Harrison karon fogta.

– Anya, kérlek, nyugodj meg. Nehogy…

Mrs. Riscoff arca eltorzult. Sírva fakadt, Harrison magához ölelte.

Lincoln kétségbeesetten nézett rám. – Bocsáss meg, muszáj mennem…

– Menj! – Elengedtem a kezét, és máris hiányzott a támaszom.

Jackie belém karolt.

– Bocsáss meg – ismételte Lincoln, és a családjához sietett.

A recepciósnak végre sikerült elintéznie a telefonhívást. Próbáltam rá figyelni, nem pedig Lincolnra, de persze nem ment.

Lincoln anyja karon fogta a fiát, mintha így akarna megbizonyosodni róla, hogy nem tud visszajönni hozzám. Ahogy Harrison a baleseti váró melletti szobába vezette, magával húzta Lincolnt is, és becsukta maguk mögött az ajtót.

– Jöjjön velem, kérem. Itt egy külön szoba, ahol…

– Hol vannak a szüleim? Mi történt velük? – faggatóztam, mert nem bírtam tovább, tudnom kellett.

– Az orvos máris jön, és beszélni fog önnel. Jöjjön velem. – A recepciós elvezetett minket egy helyiségbe az ajtóval szemben, ami mögött Lincoln családja várakozott.

Óráknak tűnt, amíg Jackie-vel vártunk egy zöldeskék kanapén, míg végre valaki megérkezett. Egy fehér köpenyes férfi. Feltételeztem, hogy az orvos.

– Hol vannak a szüleim? Miért nem mond senki semmit? – Elpárolgott a nyugalmam, amit Lincoln jelenléte okozott. Válaszokat akartam, és attól tartottam, hogy én is mindjárt pánikba esve ordibálni fogok, mint Mrs. Riscoff.

Az orvos komoran bólintott. – Mr. és Mrs. Gable az este folyamán autóbalesetet szenvedett. Nem tudjuk pontosan, hogy mi történt, de…

Zúgott a fülem. Az orvos arcáról szavak nélkül is le tudtam olvasni a hírt. Tudtam, mit fog mondani.

– Istenem – suttogtam sírva. – Nem, az nem lehet.

Az orvos gyászos arca mindent elárult. – Megtettük, ami tőlünk telt, de sajnos nem jártunk sikerrel. Nem tudtuk megmenteni az életüket. Fogadják őszinte részvétemet.

A könnyek elvakítottak, alig fogtam fel a szavakat. Az nem lehet, hogy meghaltak. Lehetetlen! Alig kaptam levegőt.

– Nem… nem…

Jackie átölelt, és magához szorítva ringatott.

– Ez nem lehet igaz. Ez valami rossz álom.

– Annyira sajnálom, Whit – suttogta Jackie. – Nagyon sajnálom.

– Most magukra hagyom önöket, és amikor készen állnak, akkor majd odakísérem önöket, ha szeretnének végső búcsút venni.

Végső búcsút? Nem!

Elképzeltem a szüleim letakart holttestét, és a szemétkosárhoz rohantam, összerogytam, és öklendezni kezdtem.

– Nem bírom ki.

Jackie félresimította a hajamat. – Kicsim, annyira sajnálom. Szegény kicsikém!

Úgy maradtam összerogyva, néztem, ahogy a könynyeim a fekete szemeteszsákra peregnek, és arra gondoltam, hogy már soha semmi nem lehet jó az életemben.

Aztán eszembe jutott a bátyám. – Úristen! Asa még nem tudja. Szólnunk kell neki. – Remegtem. – De hogyan? Mit mondhatnék? – Egyre jobban zokogtam. Jackie talpra segített.

Amikor felálltak, még valami eszembe jutott. Nem tudom, mi történt Lincoln apjával.

– Szent ég! Nem is kérdeztem, mi van Lincoln apjával. Tudnom kell, ha ő is…

Az ajtóhoz rohantam, hogy kinyissam, de Jackie nem hagyta.

– Figyelj rám, Whitney. Most van elég bajunk, hagyd, hogy a Riscoff család a maga bajával törődjön. És jobb lesz, ha attól a fiatalembertől távol tartod magad. Meg a rokonaitól is. Soha semmi jó nem sülhet ki belőle.

2

LINCOLN

Dermedten bámultam a fehér lepedőt, amit az apámra terítettek.

Nem, nem az apámra. Az apám holttestére.

Apám meghalt. Ő nem volt a lepedő alatt, csak a földi maradványai.

Elfordítottam a tekintetemet. A falat bámultam. A néma gépeket. Anyámat, aki magába roskadva zokogott az öcsém vállán. Engem szinte azonnal félrelökött, és Harrisont szorongatta.

Újra meg újra a lepedőre tévedt a pillantásom.

Hogy lehet, hogy meghalt? Reggel még láttam. Csak néhány órával ezelőtt. Az egyik gyakornokkal tréfált, megveregette a vállát, mert jól csinált valamit, és belém hasított az irigység.

Apám soha nem tréfálkozott velem, amikor annyi idős voltam, mint ez a fiú. Mindent megadtam volna, hogy kivívjam az elismerését. De alig láttam, állandóan üzleti úton volt, vagy dolgozott.

Sosem labdázott velem. A magántanárom tanított erre is. Apám sosem látta a bentlakásos iskolámban a baseballmeccseimet, mert nem volt rá ideje, hogy eljöjjön. Sosem beszélt a lányokról, a szexről, az óvszer fontosságáról. A barátaimtól tudtam meg mindent, és persze amikor idősebb lettem, a Főkapitány az eszembe véste, amit kellett. Apám… nem maradt meg az emlékeimben, nem volt jelen a fontos pillanatokban.

Visszagondoltam az egyik hétre néhány hónappal ezelőtt; akkor még nem tudtam, hogy vissza kell jönnöm Gable-be. Apám egy tárgyalásra jött New Yorkba, és az egyik kedvenc éttermemben vacsoráztunk. Megjegyezte, hogy nagyon jól választottam bort.

Utána pedig kikezdett a pincérnővel.

Elhessegettem az emléket, és csak csendes szomorúsággal néztem a lepedőt, amíg meg nem érkezett a nagyapám. Nem tudom, hol volt, de a kabátjáról víz pergett.

A lepedőre pillantott. Aztán rám, az anyámra, az öcsémre. Átment a szoba másik felére, és egy székre roskadt a letakart holttest mellett. Néztem, ahogy erőt vesz magán, és felhajtja a lepedőt. Addig sosem láttam remegni a kezét.

Amikor meglátta apám arcát, lehunyta a szemét, és a lepedő visszahullott.

– Mi történt? – A Főkapitány hangja csendes és rekedt volt, de ellentmondást nem tűrő. – Hogy a francba történhetett ez? – A kérdés visszhangzott a szobában és a folyosón.

Felénk fordult, átható pillantását rám, anyámra és az öcsémre szegezte.

– Még nem tudjuk – feleltem.

A nagyapám összeszorította a fogát. – Választ akarok, de azonnal. A fiam meghalt, és ennek köze van a Gable családhoz. Most azonnal ki kell deríteni, hogy mi történt pontosan.

Kirázott a hideg attól, ahogy a Gable családot említette, de szerencsére ebben a pillanatban belépett az orvos.

– Mr. Riscoff? Nagyon sajnálom, hogy nem voltam itt, amikor megérkezett. Éppen a férfi mellett voltam, aki először ért a helyszínre. A rendőrség már befejezte a kihallgatást. Ha óhajtja…

– Hozza ide! – parancsolta a Főkapitány.

Az orvos bólintott, és kihátrált.

A nagyapám fagyos pillantással meredt rám. – Az nincs rendjén, hogy túlélem a saját fiamat.

Anyám felpillantott, arcát eltorzította a fájdalom. – Neked kellett volna a helyében lenned. Azt mondta, visszarendelted az irodába. Ezért halt meg!

A nagyapám összevonta a szemöldökét. – Mi a fenéről beszélsz összevissza?

Anyám remegő kézzel a nagyapámra mutatott. – A vihar kellős közepén elment otthonról, mert te nem várhattál holnapig egy beszámolóra. Te tehetsz róla!

A nagyapám zavarodott arca elárult mindent, amit tudnom kellett. Apám nem munkaügyben volt távol. Szó sem volt semmiféle beszámolóról.

Hazudott anyámnak. Már megint.

Mielőtt a Főkapitány felelhetett volna, az orvos visszatért, és egy ázott férfit kísért elénk. – Ő Mr. Ainsley, önkéntes tűzoltó. Ő volt…

A nagyapám felállt. – Hadd beszéljen. Tőle akarom hallani.

Az orvos elhallgatott, és hátralépett.

– Őszinte részvétem mindnyájuknak. – Mr. Ainsley levette a kalapját, és anyámra pillantott. – Részvétem, asszonyom.

– Mondja el! – anyám úgy kiabált, hogy attól tartottam, Mr. Ainsley megfutamodik.

Bólintott. – Hazafelé tartottam, egy barátomat vittem haza a bárból, és észrevettem, hogy a hídon átszakadt a korlát. Úgy zuhogott az eső, hogy rögtön arra gondoltam, hogy valaki balesetet szenvedett.

– Melyik híd? – kérdeztem, mert én is átjöttem a Whitney szülei házához legközelebb eső hídon, amikor a vadászházból elindultam, de nem vettem észre semmi szokatlant.

– A belvárosnál. A Bridge Street után.

Bólintottam, és az önkéntes tűzoltó folytatta.

– Leparkoltam, lenéztem a hídról, és egy mozdulatlan nőt láttam. Azonnal hívtam a mentőt, felkaptam a táskámat, és lemásztam. Akkor vettem észre a kocsikat. Mindkettő a sziklákra zuhant, az egyik fejjel lefelé landolt.

– Szentséges isten – suttogta a Főkapitány, és lehajtotta a fejét.

– A nőhöz siettem, mert először csak őt láttam, senki mást.

– Odament?

Ainsley bólintott. – Megnéztem, van-e pulzusa, de semmit nem éreztem. És nem is lélegzett. Próbáltam lélegeztetni, de nem reagált. Ott maradtam, amíg kiért a mentő. Amikor a tűzoltók is megérkeztek, belegázoltunk a folyóba, és akkor találtuk meg a többieket.

Összerándult a gyomrom a gondolatra.

– A fiam egy Mercedesszel ment – mondta a Főkapitány rekedten.

– Pontosan, uram. Őt találtuk meg következőnek. Sajnálom… – elhallgatott, és az anyámra pillantott. – Biztosak benne, hogy hallani akarják?

– Igen. Mondja csak – bólintott a nagyapám. – Tudnunk kell.

Ainsley ismét az anyámra pillantott, és halkan folytatta, mintha azt remélné, hogy anyám nem fogja hallani. – Mr. Riscoffot az anyósülésen találtuk a víz alatt, amikor rábukkantunk.

Felnéztem, és a nagyapám arcán ugyanazt a sokkot láttam, amit én magam éreztem.

– Anyósülés? – Anyám hangja remegett, és én hirtelen megrémültem, hogy mindkét szülőmet elveszítem egyetlen nap folyamán: apámat a balesetben, anyámat szívrohamban. – De akkor ki vezetett?

Szerencsére anyám nem kapott a szívéhez, mint már annyiszor.

Ainsleyre meredt, aztán rám, majd a nagyapámra, végül ismét Ainsleyre. – Ki vezette a kocsit? – kérdezte élesen.

Ainsley nyelt egyet. – Nem tudhatom biztosan, asszonyom. A vezetőülés üres volt, és az ablakot nyitva találtuk.

Anyám felpattant.

– Kérlek, anya… – Harrison megpróbálta leültetni, de anyánk tudomást sem vett róla.

– Azt mondta, dolgozni megy! Dolgozni! – kiabálta a Főkapitány felé, mintha apám hazugsága ettől igazzá válhatott volna. Tudtam, hogy a nagyapám is azt kívánta, bárcsak igaz lett volna.

A Főkapitány arca nyugodt maradt. Semmit nem tehetett, ami megváltoztatta volna a történteket. Egyikünk sem tehetett semmit.

Az öcsém mondta ki, amire mindenki gondolt. – Tehát a nő kimászott a kocsi ablakán… őt pedig otthagyta, hogy…

Anyám arca hófehérre sápadt, amikor felfogta, amit Harrison mondott. – Az a Gable ribanc megölte! Meggyilkolta a férjemet!

Odaléptem hozzá, és lehajoltam. – Anya, kérlek, próbálj megnyugodni.

Az arcomba köpött.

Döbbenten hátratántorodtam, és pislogva letöröltem. Az anyám az arcomba köpött.

Senki sem szólalt meg, mindenki dermedten, mozdulatlanul figyelt.

– Hozzám ne szólj! – kiáltott rám fenyegetően az anyám. – Te ma este annak a ribancnak a lányával érkeztél ide! Nem elég, hogy egész nyáron azt a kis Gable szajhát kerülgetted, de hogy még a kórházba is vele jöttél?! Ágyban voltál azzal a ringyóval, amikor az anyja megölte az apádat!

3

WHITNEY

A szüleim holtteste mellett állva is hallottam, ahogy Mrs. Riscoff átkozódik és kiabál a csukott ajtók mögött.

Ágyban voltál azzal a ringyóval, amikor az anyja megölte az apádat!

A szavai rettenetesen fájtak, főleg azért, mert igazak voltak. Legalábbis akkor, ha a rendőrtől kapott információnk pontos volt.

Az anyám viszonyt folytatott Lincoln apjával.

Lincoln apjának az autóját anyám vezette, amikor az ütközés történt, és mindkét kocsi lezuhant a hídról.

Jackie az ajtó felé lépett. – Ha nem fogja be a száját a vén hárpia, esküszöm, megölöm.

Zsibbadtam, úgy éreztem, nem bírom, mindjárt elájulok. Túl sok volt nekem, amin ma keresztülmentem. Nem voltam ura az érzelmeimnek, főleg amióta a bátyámat megpróbáltam felhívni. Végül Jackie nagynéném mondta el neki, mi történt, mert én képtelen voltam rá.

Nem bírom tovább!

A zsibbadás erősödött, de már nem bántam.

– Whit? Bébi! Asa mondta, hogy itt vagy. Amikor hívott, már majdnem Gable-ben voltam.

Ismerős volt a hang, de hiába erőlködtem, nem tudtam beazonosítani.

– Te meg mit csinálsz itt? Hogy… – Jackie hebegett, amikor felpillantottam.

Ricky.

A két letakart holttestre nézett. – A picsába. A picsába! – Ricky a szájához kapta a kezét, mint aki mindjárt elhányja magát. – A picsába, ezek szerint tényleg…

– Mit keresel te itt? – kérdeztem. A hangom olyan volt, mint egy élőhalotté.

Odalépett hozzám. – Amikor megkaptam a leveled, azonnal repülőre szálltam. Hosszú volt az út, különben már itt lettem volna. – Megint a holttestekre pillantott. – Asa most mondta, hogy… A picsába. Annyira sajnálom, Whit!

Ricky hozzám lépett, és letérdelt. Átölelt, az ölembe hajtotta a fejét, és én túlságosan dermedt voltam az ellenkezéshez. Nem értettem, mit keres itt, de amúgy sem értettem semmit.

Engedtem, hogy Ricky magához öleljen, és ezerszer bocsánatot kérjen a múltért.

– Nincs itt semmi látnivaló! – csattant fel Jackie hangja, és felkaptam a fejem. Mielőtt még Jackie becsukhatta volna az ajtót, egy mogyoróbarna szempár fájdalmas tekintetével találkozott a tekintetem.

Lincoln.

Viharos érzelmek kavarodtak fel bennem. Most már teljesen össze voltam zavarodva.

Fájdalom. Bűntudat. Veszteség.

Ami ma éjjel összetört, azt már soha nem lehet helyrehozni. Nem engedné a sors.

4

WHITNEY

Most

– Mit tettél?

Lincoln hangja csupa vád, pedig az imént új kezdet ígérete csengett benne.

– Ezt hogy érted? Miről beszélsz?

Lincoln felém fordítja a telefonját és felmutatja a kijelzőn a rettenetes szalagcímet:

RICKY RANGO JOGUTÓDAI SZERINT Ő VOLT AZ IGAZI RISCOFF-ÖRÖKÖS

Amikor végre el tudom szakítani a tekintetemet a telefontól, Lincolnra meredek. – Azt hiszed…

– Nem tudom, mit higgyek, Whitney. A felesége voltál. Mondd meg te, mi a franc folyik itt.

Bár tudnám! Újra átfutom a szalagcímet, mielőtt Lincoln elteszi a telefont. Képtelen vagyok válaszolni, nem jön ki hang a torkomon.

Ránézek, keresem a szavakat, de az arckifejezéséből ítélve úgyis mindegy. Máris elítél. Megint.

Pedig ma egy pillanatra azt gondoltam, talán mégsem vagyok elátkozva.

Tévedtem.

– Mondj valamit. Bármit! – hallom. Rezeg a telefonja, de nem veszi le rólam a szemét, válaszra vár. Csakhogy nekem nincs válaszom.

Elegem van már abból, hogy elítélnek olyasmiért, amit el sem követtem.

Gyűlölöm magam, amiért engedem, hogy ez ismét megtörténjen. Rajtam múlik, hagyom-e, hogy elítéljenek, megalázzanak. Nem hagyom!

Kihúzom magam. – Nincs mit mondanom. Semmi a világon.

Zavartan közelebb lép. – Akkor…

Felemelem a kezem, hogy elhallgattassam, és hisztérikus nevetés tör ki belőlem. Nem érdekel, ha őrültnek néz. Semmi nem érdekel, csak hogy innen eltakarodjak, mielőtt még rettenetesebben alakul ez a szörnyűnek ígérkező nap.

– Tudod… – elcsuklik a hangom, úgyhogy megköszörülöm a torkomat.

– Tessék?

– Már tudom, mi lenne ennek a kis epizódnak a vége – kettőnkre mutatok. – Úgyhogy megkíméllek az erőfeszítéstől. Nem kell elzavarnod, megyek magamtól.

Sarkon fordulok, és az ajtóhoz sietek. Nem találom a cipőmet. Már megint. Istenem, miért tartogat nekem állandóan katasztrófákat az élet?

Ahogy kinyitom a hatalmas üvegajtót, Lincoln megragadja a kezemet.

– Whitney, várj!

– Ne érj hozzám! – Lerázom, és kilépek a házból. – Elegem van abból, hogy azt csináljam, amit te akarsz. Nem bízol bennem? Akkor nem érdemelsz tőlem semmit!

Bevágom az ajtót. Elindulok, és a haragos büszkeségem elillan. Elerednek a könnyeim.

Ahogy mezítláb sietek az aszfalton, az jár az eszemben, hogy sosem tanulok semmiből.

Dehogynem! Ebből már fogok.

Ezt megígérem magamnak, ahogy hátrahagyom Lincolnt, és minden faszságot, amit miatta halmoz rám az élet.

Egyszerűen nem számítottam rá, hogy még több baj szakad rám ilyen hamar.

Amikor már majdnem kiérek, furcsa zúgást hallok.

Ez meg mi a franc?!

Lincoln fekete kovácsoltvas kerítése fölött vakuk villannak, megörökítik szégyenteljes távozásomat.

Nem. Ezt nem hiszem el, hogy már megint…

Az ereimben meghűl a vér, amikor a lesifotósok felismernek.

– Szent ég!

– Ez ő!

– Ez Whitney Rango!

Hogy tudták ezek a dögkeselyűk ilyen pillanatok alatt lenyomozni Lincoln címét? Ez nem Los Angeles, és ezek nem a Gable Hírmondó tudósítói.

A szenzációs hír, amit Lincoln az előbb mutatott, biztosan már kora reggel megjelent, de lehet, hogy tegnap este. Ezért vannak itt.

– Whitney, magának viszonya van Lincoln Riscoff-fal?

– Tudta, hogy a néhai férje valójában titkos Riscoff-leszármazott?

– Azért ölte meg a férjét, hogy Lincoln lehessen az örökös?

– Mióta tart a viszonya Lincoln Riscoff-fal?

A kérdések nyílként záporoznak, és én legszívesebben elfutnék, de nem tehetem. Nincs hová, legfeljebb vissza Lincolnhoz, de azt nem engedi a büszkeségem.

– Igaz, hogy a maga apja ölte meg Lincoln apját, amikor az meg akarta szöktetni a maga anyját?

Ez a kérdés szíven üt. De nem kellene meglepődnöm rajta, hogy nem szégyellik feltenni.

– Nem válaszolok kérdésekre! – kiáltom feléjük, és tovább megyek.

Egy éles kavics áll a talpamba, és hátraugrom a fájdalomtól. Mintha jelzés lenne, hogy nem mehetek ki, nem szállhatok szembe velük. De mi mást tehetnék?

Egy Escalade lassít, lekanyarodik a Gable Roadról, és egyenesen a paparazzi közé hajt a kocsibeállóra.

Remek. Most jön a nehéztüzérség.

Dermedten állok a kocsibeálló közepén, és fontolgatom, hogy bemenekülök az erdőbe. Ekkor az Escalade sofőrje lehúzza az ablakot, és ráparancsol a lesifotósokra, hogy takarodjanak.

A riporterek rá se hederítenek. Az Escalade viszont továbbhalad, és egyértelmű, hogy a sofőrt nem érdekli, ha elüt valakit.

Ekkor döbbenek rá, hogy nem újabb sajtós érkezett. Csak egy Riscoff lehet olyan arrogáns, hogy fényes nappal, kamerák kereszttüzében elgázol valakit. Ilyen kihívó magabiztosságra más nem képes.

A kapu kitárul, és legnagyobb döbbenetemre, a riporterek nem rohannak be. Biztosan van tapasztalatuk abban, hogy milyen következményekkel járhat a birtokháborítás.

Az Escalade megáll mellettem, és legördül a hátsó ablak.

A Főkapitány.

– Nem akarom tudni, mit keres itt, Gable kisasszony, de szálljon be.

Cseberből vederbe. Mint mindig. Melyik rosszabb? Lincoln vagy a Riscoff pátriárka?

Visszagondolok az estére, amikor felsegített a vadászháznál, és hazavitt. A Főkapitány nem volt gonosz, hiába számítottam a legrosszabbra. Úgyhogy döntöttem.

Csak így menthetem meg a büszkeségemet, és csak így úszhatom meg a lesifotósokat.

Megkerültem a terepjárót, és beszálltam a másik hátsó ajtón. A riporterek kiáltoztak, de tudomást sem vettem róluk. Ezt jól megtanultam az elmúlt tíz évben, bár nem gondoltam volna, hogy még szükségem lesz rá valaha.

Amikor becsukom az ajtót, áldott csend fogad.

– Martin, vigyen minket haza – szól Lincoln nagyapja a sofőrnek.

Rápillantok. – Nem megyek az ön otthonába.

Felvonja hófehér szemöldökét. – A kocsimban van, Gable kisasszony. Oda megy, ahová viszem.

Szóra nyitom a szám, de nem hagy időt ellenkezni.

– Komolyan azt hiszi, hogy a sajtó még nem nyomozta ki, hol lakik a nagynénje? Az én otthonomnak viszont a közelébe sem merészkednek. Ugyanis lelövöm őket, ha megpróbálják.

Ebben igaza van, bár nem örülök neki. Eszembe jut egy másik megoldás.

– Vigyen inkább Magnus bácsikámhoz. Ott sem háborgathat senki, mert ő is bárkit lelő.

A Főkapitány a szemembe néz. – Rendben.

Martin kihajt a kapun, és én mereven előrenézek, bár a paparazzi nem láthat a sötétített üvegen keresztül.

– Elárulná, mi a fene folyik itt? – kérdi a Főkapitány. – Ma reggel hirtelen rengeteg bonyodalom zúdult ránk, mégpedig a maga néhai férje örökösei miatt.

– Láttam a szalagcímet.

– És?

A ravasz öregember szemébe nézek. – Azt hiszem, jelenleg ön többet tud, mint én. Ugyanis nem én vagyok Ricky örököse.

Összevonja a szemöldökét. – Hanem kicsoda?

Meglep, hogy még nem tudja. Azt hittem, mindent tud.

– Ricky anyja.