Copyright © Fodor Petronella

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Fodor Petronella

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6145-80-2

– Lenne szíves megmondani, merre kell mennem?

– Az attól függ, hová akarsz jutni – felelte a Fakutya.

– Ó, az egészen mindegy – mondta Alice.

– Akkor az is egészen mindegy, hogy merre mégy – mondta a Fakutya. – Csak menj, menj, ameddig…

– Ameddig valahová el nem jutok – fejezte be Alice.

– Valahová okvetlen eljutsz – mondta a Fakutya –, ha elég sokáig mégy.

(Lewis Carroll: Alice Csodaországban.

Fordította: Kosztolányi Dezső)

Prológus

Halálos baleset az Üllői úton

Július 20-án hajnali két óra után érkezett a riasztás, miszerint két autó frontálisan ütközött az Üllői úton, a Semmelweis Egyetem szülészetének közelében. Az elsődleges vizsgálatok szerint a 23 éves Sz. Gábor eddig ismeretlen okból átsodródott a szembejövő sávba, s olyan nagy sebességgel haladt, hogy az ütközést már nem lehetett elkerülni. A helyszínre érkező tűzoltók feszítővágó segítségével szabadították ki a vétlen autó sofőrjét, a 26 éves K. Pétert, aki olyan súlyos sérüléseket szenvedett, hogy a helyszínen életét vesztette. A másik autó sofőrjét könnyebb sérülésekkel szállították kórházba. A rendőrség szakértők bevonásával vizsgálja a baleset körülményeit.

1996. július 21.

A terror éjszakája

Legalább 129 ember életét vesztette Párizsban, ahol egyszerre öt helyszínen történt terrortámadás. Három robbantás volt a Stade de France stadionnál, ahol a francia és a német válogatott játszott. A maszkos támadók túszokat is ejtettek a Bataclan nevű klubban. A túszokat éjjel 1 órakor szabadították ki, a terroristákat megölték. A merénylők a támadás előtt azt kiáltották: Allah Akbar. Fegyveresek lövöldöztek a Petite Cambodge, a Le Carillon és a La Belle Equipe étteremben. François Hollande francia elnök kihirdette a szükségállapotot, visszaállították a határellenőrzést. Párizst a második világháború óta nem érte ekkora támadás.

2015. november 13.

1. fejezet

Egy csillag táncra perdült, s az alatt születtem én.

(William Shakespeare: Sok hűhó semmiért,
II. felvonás, 1. szín.
Fordította: Mészöly Dezső)

DÓRA

Felkészületlenül. Ha valaki most megkérdezné, hogy érzi magát, ezt az egy szót tudná csak kipréselni magából. Holott hónapokat, éveket készült erre a napra, a most kezdődő tanévre. Ha nem is tudatosan, de ezt akarta, ezt várta, mióta csak az eszét tudta.

Budapest–London. Olyan egyszerű volt megvenni a repülőjegyet. Pár kattintás csupán, és mégis milyen csodát ígér. Mert Dóra pontosan ezt várta a következő egy évtől, amit az angliai Whiteford Egyetem diákjaként tölt el, ahol angol irodalmat és kreatív írást tanul.

– Üdvözöljük önöket a Wizzair Budapest–London járatán – köszöntötte az utasokat természetellenesen piros rúzzsal a száján a fiatal stewardess, majd rutinosan ismertetni kezdte a biztonsági szabályokat.

– Hú, ez a rész mindig olyan izgalmas – mosolygott Dórára a mellette ülő lány, aki láthatóan nem először repült, de még mindig tartott a dologtól. Dóra biztatóan viszonozta a kedves gesztust, és sötétlila tornacipője cipőfűzőjét kezdte igazgatni. Szakadt farmert viselt, egy zöld felső és egy sötétszürke cipzáros kapucnis pulóver volt rajta. Vörös hullámos haját nemrég vágatta vállig érőre, zavarta már, hogy semmit nem tud kezdeni vele. Ha mindig csak összefogja, akkor meg minek a hosszú haj? Mielőtt meggondolta volna magát, levágatott belőle jó tíz centit.

– Végre – sóhajtott megkönnyebbülten a szomszéd lány percekkel később, mikor kikapcsolták a biztonsági öv kötelező használatát jelző fényt –, most már biztonságban vagyunk.

– Igen – nézett bátorítón Dóra a megszeppent szürke kisegérre.

– Tudom amúgy, hogy a repülés biztonságos – folytatta zavartan a lány –, csak mégis, valamiért félek.

– Sokakkal előfordul, de legalább fel mertél szállni. Ez is nagy dolog – nyugtatta meg Dóra, majd elővette könyvét, és miután a lány is így tett, az utazás hátralévő részében olvastak. Stephen King egyik legújabb regényét, A kívülállót készítette be az útra. Lelkiismeret-furdalása is volt emiatt, hiszen sokkal hasznosabb lenne, ha a kötelezőkkel foglalkozna, de mivel a legtöbbet már elolvasta, és ha már belekezdett a rémtörténetbe, folytatta. Stephen King regényei pillanatok alatt magukkal ragadták. Közben azzal nyugtatta magát, hogy lesz még jó pár hónapja a nagy klasszikusokra.

Mintha csak pár perc telt volna el, a gép lassan ereszkedni kezdett. Ahogy csökkent a távolság ég és föld között, úgy nőtt a feszültség Dórában. Pedig gondolatban százszor, ezerszer eljátszotta a jelenetet. Leszáll a gép a Gatwick reptéren, onnan vonattal bő egy óra Whiteford, aztán még tíz perc séta a kampusz. Megérkezik, tárt karokkal fogadják, egy olyan inspiráló közeg szippantja magába, ahonnan kikerülve megnyílnak számára a világ kapui. Kiadók versengenek majd érte – álmodozott, és élénken élt benne egy kép, amin egy hatalmas könyvesboltban ül egy asztalnál, rajongói pedig sorban állnak, hogy dedikálja művét. Addig viszont még le kell fogynom – rántotta vissza magát a valóságba, s önkéntelenül is behúzta a hasát – legalább tíz kilót. Legyen inkább húsz – gondolta végig, hogy mennyi mindent összeevett az elmúlt egy hónapban.

Mintha mindenki édességgel akart volna elköszönni tőle. A végén már rá sem mert állni a mérlegre. Plusz egy regényt sem ártana írni.

ABBY

Abby Turner épp egy hamburgerrel a kezében egyensúlyozott a metrón, mikor telefonja éles visításba kezdett. Már csak ez hiányzott – gondolta, s egy ügyes manőverrel előhalászta mandalamintás táskájából az egyre hangosabban csipogó telefont, majd a szeme tágra nyílt, és a kétségbeesés azonnal letaglózta.

– Jézusom, ez meg ma van? – mondta immár hangosan, és bár nem tudta, hol is jár pontosan, a következő megállónál átpréselte magát pár pakisztáni családon és néhány perc múlva már a szabad levegőn volt. A hamburger maradékát a kukába dobta, és úgy döntött, akárhogy is, meg akármikor is ér oda, előtte egy kávé bele kell, hogy férjen. Addig legalább átgondolja a dolgokat.

Hosszú búzaszőke haját két copfba fonta, szűk fekete nadrágot és citromsárga garbót viselt, magas sarkúja már épp kezdte nyomni a lábát a sok gyaloglástól, de már nem volt visszaút. A lényeg, hogy jól nézzen ki. A Starbucks mosdójában megigazította a sminkjét. Pár perccel később már mandulás-narancsos lattét kortyolgatott egy hatalmas papírpohárból, miközben buzgón böngészett a telefonján, hogy vajon hogyan is érhetne oda a leggyorsabban.

Talán előbb hazamehetne összepakolni a holmiját, akkor viszont valószínűleg lekési a beiratkozást. Úgy döntött hát, irány az egyetem, az útvonaltervező pedig hamar kiszámolta: fél háromkor már Whitefordban lesz. Az még pont jó is. Megitta a félig langyos kávé utolsó kortyait, majd vett egy a kelleténél talán mélyebb levegőt, és elindult a metróállomás felé. Angol irodalom és kreatív írás – micsoda mázli, mosolyodott el, és visszagondolt arra a napra, amikor megtudta, hogy felvették az egyetemre. Ösztöndíjjal, így sok ezer fontot azért megspórolt. Nem mintha lett volna sok ezer fontja, ami most az ösztöndíj miatt egy széfben vagy párnahuzatban várakozna egy újabb döntésre. Igaz, panaszra sem volt oka. Okosan költekezett, ezt már viszonylag korán megtanulta, hisz miután a szüleit elvesztette, egyik napról a másikra a saját lábára kellett állnia.

DÓRA

Nehéz sorssal könnyebb lenne íróvá válni – mondogatta mindig édesanyjának, aki azért nem sajnálta, hogy mindent meg tudott adni lányának, aki így boldog, kiegyensúlyozott családban nőhetett fel. Piszok mázlista volt, ő is, de az anyukája még nála is jobban.

Szigeti Éva, az akkor 22 éves egyetemista lány naivan úgy tervezte, kisbabája születése után szeptemberben elkezdi az utolsó tanévet a főiskolán, hogy tanító lehessen. Dóra nem volt tervezett, várt gyerek, akinek habos-babos rózsaszín szobácskát rendeznek be, ahol minden csupa plüss és csillogás. Éva sokáig azt sem tudta, hogy várandós, a vizsgák, gyakorlatok el is feledtették vele, hogy figyelje teste működését.

Péter – így hívták a fiút, akinek a szemében Éva első látásra elveszett. A férfi 26 éves volt, épphogy beindította állatorvosi rendelőjét, s már nem a vidéki tanyákat járta, hanem törzskönyves kutyák gyomorbajaira kereste a gyógyírt. Albérletben éltek, szerényen, de tele álmokkal. Még akkor sem fájt a fejük, mikor Péter családja határozottan tiltakozott az unoka érkezése ellen. Hogy ez mérgezte-e meg a kapcsolatot, vagy valami más, arra már sosem fog fény derülni, annyi biztos, hogy az ölelések megritkultak, a szemek csillogása megfakult, s mikor a kicsi Dóra úgy döntött, ideje világra jönnie, Éva már érezte, Péter nem lesz az életük része…

Nehéz sorssal könnyebb lenne – gondolta Dóra most is, miközben már a narancssárga kis bőröndjét cibálta ki a repülőn az ülések feletti polcról, s indult az útlevél-ellenőrzés felé. Az érkező gépek folyosóiról folyamatosan áramlottak az emberek az ellenőrzés felé, majd mint a hangyák, álltak be a sorokba. Egy multikulturális nagy hangyacsalád. A sor lassan haladt, s Dóra a körülötte lévőket figyelte.

A bébiszittert, aki már a telefonján lógott és otthon hagyott barátjának csipogott szerelmes hangon. A pincérnőt – ilyen mentalitással csak az lehet –, akinek harsogása betöltötte a körötte lévő teret. Figyelemre vágyhatott, s egy pillanatra meg is kapta. A legújabb, legtrendibb, legharsányabb holmik nélkül is igen feltűnő jelenség volt, de valószínűleg a valódi figyelemhez még ez sem volt elég. A srácot, aki kapucnis pulcsiban, görbe háttal araszolt előtte, nem is igen nézett fel e-bookjából. Dóra, ahogy világéletében mindig, kíváncsi lett, mit is olvashat. Tudta, hogy nem illik belenézni más könyvébe, hisz anyukája százszor, ezerszer is figyelmeztette gyerekkorában, de mégsem bírta megállni. A könyvek volt az ő világa, és úgy vélte, egy emberről az árulja el a legtöbbet, hogy mit olvas. Hisz a lelkünk mélyéről olvasunk.

És ő, Dóra, vajon milyen sablonba illene bele? – gondolkodott el egy percre. Mintha kívülről nézné magát, az apró szeplőket az arcán és a hirtelen meg-megjelenő szarkalábakat a szeme sarkában, úgy gondolta, talán belefér még a lázadó egyetemista képébe. Egyetemista már volt, lázadó még nem, szóval kicsit kilógott a képből, de bízott abban, hogy ez az egyetemen inkább előny lesz, mint hátrány. Tizennyolc évesen kevesen tudják, milyen életet is kívánnak maguknak, viszont Dóra ezen kevesek közé tartozott, így később, már egy magyar szakos diplomával a kezében kicsit magabiztosabban indulhatott neki külföldi kalandjának.

Szerencséje volt, hogy szüleivel a lány 14 éves koráig Angliában éltek, apja, Philip angol, anyukája, Éva magyar, így a nyelvtudással nem volt probléma. Utólag már azt sem bánta, hogy az azt követő kilenc évben már Magyarországon laktak, hisz így közelebbről és alaposabban is megismerkedhetett a magyar irodalom nagyjaival. Ugyan Angliában értette volna-e Tóth Árpád sorait, Radnóti vagy József Attila vívódásait? Vajon ha nem költöznek Magyarországra, olvasott volna-e Jókait, Gárdonyit, Örkényt?

Minden úgy volt jó, ahogy történt, konstatálta mindannyiszor, amikor ezen töprengett, s szerencsésnek érezte magát, amiért 23 évesen, a friss, ropogós diplomájával a kezében újra egyetemista lehet, ráadásul ebben az intézményben. Végül abban maradt magával, hogy simán lehet akár egyetemista, akár írónő is. Egy épp anyagot gyűjtő írónő, aki egy egyetemista bőrébe bújva járja a reptereket és szívja magába az ott tapasztaltakat, hogy aztán a megannyi élmény kerek egésszé formálódjon, és csillogó betűkként ömöljön a papírra, hogy aztán jó illatú könyvekként díszítse a könyvesboltok kirakatait, ahol szépen sorba rakott kupacok mellett az ő arcképe mosolyog vissza rá, nagy betűkkel odaírva: ma délután dedikálás.

ABBY

2015. november 13-a átlagos pénteki napnak indult. A szülei, Susan és Richard épp második nászútjukra utaztak Párizsba, hogy felidézzék szerelmük hajnalának legszebb emlékeit. A hatalmas sétákat a Champs-Élysées-n, a forró csókokat az Eiffel-torony lábánál.

Párizs mit sem változott huszonöt év alatt. Az apró motelben ugyanazt a szobát vették ki, mint annak idején, s ugyanúgy tömték magukba a sajtos croissant-t, mint régen. November 13-a volt, amikor Susan szolid sminkben, elegáns parfümfelhőben, Richard legszebb ingében, mélykék nyakkendőben elindult, hogy megvacsorázzon.

137 áldozat, 413 sérült – ez lett az este mérlege, a számok mögött pedig az értelmetlen gyilkolás, a robbantás, a lövöldözés és a hatalmas kérdőjelek. Hajtóvadászat, ellencsapás, gyász és megannyi összetört élet.

Abby épp moziban volt barátnőivel, Caroline-nal és Victoriával. Az ételművész – ez volt a film címe, a lányokat azonban nem a csodálatos Michelin-csillagos fogások látványa és az elkészítésük varázsolta el, hanem Bradley Cooper sármos tekintete. Sosem felejti el, hogy milyen butaságokon civakodtak a mozi után Caróval és Vickyvel egy bárban, hogy mennyire más véleményen voltak, s a hangosan dübögő zenét próbálták túlkiabálni. Majd megérkeztek az első hírek, üzenetek.

Párizsban egyszerre öt helyszínen történt terrortámadás – szóltak a tragikus hírek a rádióban. Három robbantás volt a Stade de France stadionnál, ahol a francia és a német válogatott játszott. A maszkos támadók a Bataclan klubban túszokat is ejtettek, akiket éjjel egykor szabadítottak ki. A terroristákat megölték. A merénylők a támadás előtt azt kiáltották, Allah Akbar. A francia elnök szükségállapotot hirdetett, visszaállították a határellenőrzést.

Milliónyi aggódó kérdés, linkek cikkekről, amelyek a terrortámadásról számolnak be. Halálhír, döbbenet, összeomlás.

Abby akkor már hivatalosan felnőttkorba lépett. Májusban lett 22, így a jogi procedúra nem húzódott el. Övé lett a ház, ahol felnőtt, London Richmond városrészének egyik csendes utcájában, az ügyvédek, topmenedzserek, bankigazgatók, brókerek negyedében. A tipikus angol épület évről évre növelte értékét. Egyszer majd biztosan eladja, gondolta Abby, és vesz egy menő kislakást valami élettel telibb, színesebb helyen.

Anyagi gondjai nem voltak, igaz, nem élt nagy lábon. A szülei befektetéseinek hozamai elegek voltak arra, hogy megéljen, de nyilván nem akart élete végéig lazsálni.

26 volt, túl egypár olyan éven, amikor nem csinált semmit. Nem tanult, alkalmi munkákból élt, és most, talán most érett meg arra, hogy elvégezze az egyetemet.

Úgy gondolta, talán kiadja a házat, amiből jócskán fedezni tudja kiadásait, de mivel a nyár igen-igen gyorsan eltelt, ezzel még nem volt ideje foglalkozni. Állandóan fogadkozott magában, hogy odafigyel a dolgaira, de valami mindig megakadályozta ebben.

De Abbyt így, ilyennek szerették a barátai, akikből több tucatnyi is volt szerte Londonban és a világban. Pezsgő társasági életet élt, annak minden előnyével és hátrányával. Színházba, moziba jártak, kiállítások megnyitóján kortyolták a drága pezsgőt, klubokban kiabálták túl a hangos zenét, majd mindezek után metróra szállt, és olykor csak hajnalban nyitotta ki a richmondi ház ajtaját.

Vége a londoni buliknak, egy új fejezet nyílik az életében. Whiteford már várta.

Büszke volt magára, hogy felvették. Nem sokaknak adatik ez meg, és Isten látja lelkét, nem felejtette el a beiratkozást, csak egy héttel nézte el az időpontot. Szerencsére okostelefonja minden eseményt szinkronizált a naptárával, így szemrehányó sikoltással jelezte azt is, ha számlát kell fizetni, meg azt is, ha egyetemre kell beiratkozni.

A Whiteford felé tartó vonaton már csak pár diák lézengett, gyors terepszemle után Abby négy fiatal mellett lévő ülésre dobta le magát. Miután elindult a vonat, jött rá, hogy menetiránynak háttal ül.

– Helló! – köszönt oda, majd átült a szemben lévő ülésbe.

– Helló! – köszönt vissza a két srác és két lány, majd egyikük megkérdezte: – Whiteford, elsőév?

– Ennyire látszik? – nevette el magát a Abby, majd bólintott. – Ti pedig…? – nézett kérdőn sorba a többieken.

– Steve végzős közgazdász – mutatott a vele szemben ülő vastagkeretes szemüveget viselő fiúra a társaság középpontjának tűnő srác –, Mary és Susie végzős jogászok – intett a lányok felé –, én pedig – köszörülte meg a torkát – James vagyok, James Peterson, az angol irodalom és kreatív írás szak legjobb fej diákja – vigyorgott rá a fekete hajú helyes srác.

– Azt hittem, az én vagyok – vágta rá Abby, majd mivel a közgazdaságtan és a jog nem igazán érdekelte, Jamest kezdte el faggatni.

Egy életre kelt sztereotípia ez a fiú, gondolta magában, miközben a sármos ifjú írópalánta sálját megigazította, lazának tűnő fürtjei mögül pedig mélyen Abby szemébe nézett. A lány nem tehetett róla, a helyzet, meg az egész napi rohanás és az előtte álló év ígérete annyira felpörgette, hogy kacagni kezdett. Tőlem akár idiótának is nézhetnek, gondolta.

Valójában egész életében ezt gondolta. Nem igazán érdekelte mások véleménye, ítélete, viselkedése, hisz úgy vallotta, mindenki úgy legyen boldog, ahogy akar. Ő vidáman, pörögve volt az, de elfogadta, ha mások nem.

A végzős négyes a kisvárosig elszórakoztatta, és nem csak sztorikkal; hasznos tanácsokat is adtak, hol érdemes tölteni az estéket vagy épp melyik klub az, amelyik igazán ciki. Abby próbált mindent megjegyezni, de úgy gondolta, lesz még ideje átélni mindent, hisz az elkövetkező éveit itt töltheti.

DÓRA

A baba hangosan sírt fel, édesanyja könnyes szemmel ölelte magához maszatos kis testét, s úgy érezte, ő a világon a legboldogabb, hisz neki van a leggyönyörűbb, a legédesebb gyermeke. Soha nem gondolta volna, hogy ilyen érzés, ilyen őszinte, feltételek és elvárások nélküli szeretet létezhet.

Pár óra múlva már sajnálta, hogy nem töltekezett tovább ezzel az érzéssel. Péter nem, a rossz hír viszont megérkezett. Pár száz méterre a kórháztól frontálisan ütközött egy részeg suhanccal és szörnyethalt. Éva szíve majd kettéhasadt, de tudta, erősnek kell lennie, mert már a karján feküdt az a kis gombóc, akinek az élete az ő kezében volt.

– Most mi lesz velünk, kisbogár? – cseppent egy hatalmas könnycsepp a baba arcára, talán az utolsó, amit Éva engedélyezett magának. Erős vagyok – ez lett a mantrája, s négy nap múlva úgy hagyta el a kórházat karján az apró, jóillatú kislánnyal, hogy bár fogalma sem volt arról, mi lesz velük, tudta, ha erős és ha hisz abban, hogy minden okkal történik, és a jó emberek jó sorsot érdemelnek, akkor ők is biztonságban vannak.

Péter szülei őt hibáztatták mindenért. Őt és Péter gyermekét. Hogy eshetett 21 évesen teherbe? Miért nem vetette el? Miért szülte meg egyáltalán? Tönkretette Péter életét, már akkor, mikor abba a penészes albérletbe költöztek. Már akkor elkönyvelték, hogy Szigeti Éva egy nemkívánatos személy a családban. Péter hiába nyugtatta Évát, hogy ne foglalkozzon velük, majd ha Dórika megszületik, megváltoznak, ez utópia maradt, s valószínűleg akkor sem következett volna be, ha Péter túléli a balesetet. Kovácsék számára Szigeti Éva nem létezett többé, kizárták mindenből, még a temetés időpontját sem mondták meg neki. Miért is tették volna? Hisz szerintük Éva tehetett mindenről. Péter azért halt meg, mert Éva szült. Ő a hibás, ő a gyilkos. Meg a kölyke.

Ezek után mindenki csodálkozott azon, hogy Dóra miért lett Kovács és miért nem a Szigeti vezetéknevet kapta. Tiszteletből – magyarázta mindenkinek Éva, hisz akárhogy is történt és akármi is lett a vége, Dórának mégiscsak Péter az apja és ezen semmi nem változtat.

Éva a következő évben ment vissza az egyetemre, hogy lediplomázzon. Levelező tagozatra iratkozott át, szülei segítségével fent tudta tartani a szoba-konyhás kislakást, és bár nem tudta, mit hoz a jövő, de azt igen, hogy erősnek kell maradnia, mert ha egy pillanatra is megáll, összeomlik a világ körülötte.

Philip Evans csak egy szemeszterre érkezett Budapestre, egy kutatásban vett részt, amit októberben tervezett indítani az egyetem. Évfolyamelső programozó informatikusként tárt karokkal várták. A monitor előtt magabiztos férfi az életben teljesen másmilyen volt, hiába hívták klubokba, szórakozni.

Egy esős októberi napon találkoztak. Éva épp 20. századi magyar történelem előadásra tartott, mikor Philip egy nagy mappával a kezében véletlenül meglökte. Így kezdődött, s aztán nagyon-nagyon lassan, szinte észrevétlenül egymásba szerettek.

Nem az a heves, mindent elsöprő szerelem volt ez, amiről tinikorában álmodozik az ember. Ilyenben már volt része Évának, nem kívánta még egyszer átélni a mélységeket, és ha ezekről lemondott, akkor egyértelmű volt, hogy a magasságoktól is elbúcsúzhat. Valamit valamiért. Így állt hozzá. Sosem titkolta, rejtette el gyermekét, múltját, félelmeit és vágyait. A visszahúzódó Philip pedig, ahogy teltek a hónapok, szerelmes lett. Nem volt kérdés, hogy együtt képzelik el a jövőt. Ők hárman lesznek egy család.

ABBY

Különös dolog, ha az emberből kiszakítanak egy darabot. Ha letépik a gyökerét. Nem lehet tudni, mit és mennyire változtat meg. A házban az anyja parfümjének illatát érezte, s néha hallani vélte Brenda Lee csilingelő hangját, amit kislányként oly sokszor hallott apjával, a dolgozószoba lemezjátszóján. Pszichológus segített neki feldolgozni a gyászt és újraépíteni az életét. Feloldani a mérhetetlen haragot, amit a világgal szemben érzett, az igazságtalanságokra adott dühös reakciókat, a vagdalkozást, az ellenségkeresést. A düh és a harag szarkazmussá szelídült, a sebek beforrtak, de ott maradtak. Abby eldöntötte, nem hagyja, hogy bármi vagy bárki újra megsebezze.

Amint megszületett, ő lett mindenki kedvence. Angyali szemével, huncut nevetésével, aranyszőke fürtjeivel. Várták már az érkezését, hisz minden adott volt ahhoz, hogy Susan és Richard családot alapítson. Susan matematikát tanított egy magániskolában, Richard folyamatosan lépkedett felfelé a biztos megélhetést nyújtó ranglétrán, s már vezérigazgató-helyettese lett az egyik legnagyobb angol banknak.

– Terhes vagyok – állt Susan döbbent boldogsággal férje elé egy ködös őszi reggelen, s a mindig visszafogott Richard szemében örömkönnyek jelentek meg.

Ahogy a nagykönyvben meg van írva, úgy telt a kicsi Abby gyermekkora. Igazi mintagyerek volt, anyuci és apuci szeme fénye. Ő mondta a legszebben a verseket, ő olvasott a legügyesebben, mindig tisztelettudó volt és jószívű.

– Ez csak megfelelési kényszer – mondta évekkel később Charlotte, Abby pszichológusa. – Természetes, hogy egy gyerek meg akar felelni a szüleinek, de van olyan fokozata, ami már nem egészséges.

Abbynek volt min gondolkodnia, s a gyász mellett még egy hatalmas kérdéssel is szembesülnie kellett: kicsoda ő valójában? Huszonkét éves volt, és nem tudott válaszolni. Egész addigi életét a szülői keretek határozták meg. Susan és Richard szeretettel ugyan, de kalitkában tartotta, és most nem elég, hogy elveszítette azt a két embert, akiket a legjobban szeretett a világon, még azt sem tudja, hogy ő maga milyen ember. Túl nagy kérdések voltak ezek egy fiatal lánynak, akinek nem volt kibe kapaszkodnia.

Először egy pubban kezdett el dolgozni, legalább éjszaka nem volt otthon. Hajnalban esett haza holtfáradtan, nem kínozták, nem szorították sarokba a kérdések. Élvezte a nyüzsgést, a pezsgést, a finom kis flörtöket és azt, hogy nem kell egyedül lennie a saját gondolataival. Egy idő után viszont megunta a hajnali taxik sörszagát, a részeg vendégek zavarba ejtő pillantásait és a mikrózott hamburgert.