A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A csóktolvaj, 2020

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

L. J. Shen: In The Unlikely Event, 2019

Copyright© L. J. Shen, 2019

The moral rights of the author have been asserted

Fordította

BOZAI ÁGOTA

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6067-89-0

Kristina Lindsey-nek.
Ő volt a legkedvesebb lélek ezen a bolygón.
Idő előtt hagyott itt minket, miközben ezt a könyvet írtam.
Minden lehulló hópehelyről, minden lámpavillanásról te jutsz eszünkbe.

Nem hagyhatom, hogy megégessen, ellenállni mégsem tudok…

Közönséges halandó nem állhatja a tüzet úgy, hogy el ne égne benne.

A. S. BYATT

1.

NAPJAINKBAN

Rory

Az életem olyan, mintha egy szép, kerek hógömbben lenne.

Olyan hógömbben, amit évekig senki nem mert felemelni a poros polcról. Felrázatlan. Csendes és mozdulatlan. Kívülről olyan, mint egy gondosan rendben tartott, manikűrözött pázsitokkal ékes svájci falu. Tökéletes. És az. Nagyjából.

Úgy tűnik, huszonhat évesen teljesen rendben van az életem.

Tökéletes munka.

Tökéletes lakás.

Tökéletes lakótárs.

Tökéletes barát.

Tökéletes hazugságok.

Illetve önmagukban nem hazugságok. Az eredményeim valóságosak. Nagyon keményen megdolgoztam értük. A probléma az, hogy nyolc évvel ezelőtt ígéretet tettem, hogy egy szempillantás alatt félredobok mindent, ha még egyszer találkozom valakivel. Akkor azonban nem ugyanaz a lány voltam, mint aki ma vagyok.

Akkor elvesztettem a lábam alól a talajt. Gyászoltam. Összetörtem. Összezavarodtam.

Nem mintha ez számítana, mert az akkor volt, ez pedig ma van, és nem őt bámulom éppen. Nem. Az nem lehet. Semmiképpen.

Nem ő az.

… Akkor miért nem tudom elszakítani a tekintetemet a titokzatos idegenről, aki könnyed léptekkel belép a Beerchman Hotel báltermébe, és minden tekintet feléje fordul?

A kegyetlen téltől piros arc, arisztokratikusan négyszögletes állkapocs, római orr… ajka a legsötétebb bűnökre és a legmocskosabb gyönyörökre termett… és ezt az arcot zilált, szénfekete haj veszi körül; fülénél úgy tekeredik, mint a borostyán, fején ezerfelé áll. Félig leeresztett szemhéja, merengő tekintete, széles válla, keskeny csípője még vonzóbbá teszi. Tökéletes. Túl tökéletes.

És mint minden kegyetlen tündérmese-beli hercegnél, nála is elszántan keresek valami jelet, ami halhatatlanságára utal, ami azt jelzi, hogy nincs benne semmi emberi. Valamit, ami azt bizonyítaná, hogy tökéletessége valójában lehetetlen.

Hegyes fül. Hosszú metszőfog. Nyúlfarok.

Istenem, kérlek, kérlek, mutass valamit, amiből kiindulhatok! Bármit.

Magas, de nem annyira magas, hogy az önmagában figyelemfelkeltő lehetne. Nem. Malachy Dohertynek nincs szüksége királyi termetre, különleges ruhákra és bankbetétmilliókra, ami indokolná, milyen nagy csodálattal néznek rá az emberek. Puszta léte elég ahhoz, hogy a nők a lábai előtt heverjenek. Láttam ezt akkor. És most is ugyanezt látom.

Minden tekintet e felé a titokzatos férfi felé fordult. Az enyém is.

Hagyd ezt abba, Rory! Nem ő az.

Bárcsak láthatnám a szemét! Akkor végleg lezárhatnám a kérdést, akkor biztosan tudnám, hogy nem ő az. Senkinek nincs olyan szeme, mint neki. Az ibolyakék ritka árnyalata. Mint valami szép keménycukor nyalóka éles fényben.

– A melanin hiánya és a vörös véredényekről visszaverődő fény – magyarázta Mal azon az éjszakán, amikor egyszerre rabolta el ártatlanságomat, szívemet és a bugyimat.

Nézem, ahogy a férfi szabályos, nyugodt léptekkel elhalad a biztonsági kamerák mellett, be a VIP-területre. Nem törődik a kíváncsi pillantásokkal és az ajkukba harapó női rajongókkal. Celebek is rávetik magukat, megszállottan követik laza lépteit, próbálnak beszélgetést kezdeményezni vele, miközben a hatalmas testű, kopasz biztonsági őr visszaakasztja a halandókat az istenségektől elválasztó vörös bársonykötelet.

A férfi, aki nem lehet Mal, a bár felé halad; tekintete egyetlen pontra fókuszál. Valakire. Jeff Ryner lemezkiadó mogulra, akinek ölében a szépreményű R&B tehetség, Alice Christensen, azaz színpadi nevén Alicious terpeszkedik. Jeff negyvenakárhány éves arca rózsaszínes árnyalatú a sok ivástól és a kokaintól. Ahogy a férfi közelebb ér, Ryner feláll, nem is figyel, hagyja, hogy Alicious lecsússzon az öléből. Csinos kis segge a padlóra huppan. Átlép a nő testén, futólépésben ér el a Titokzatos Férfihoz, színpadiasan térdre borul előtte, zakója belső zsebébe nyúl, és egy nagy köteg készpénzt tol az idegen arcába.

A férfi, aki nem Mal, hűvös mosollyal válaszol, kiveszi a pénzt Ryner virsliszerű ujjai közül, saját zakózsebébe gyömöszöli, és mond valamit, amitől Ryner elvörösödve feláll.

Ez el is döntötte a kérdést.

Mal előbb halna meg, minthogy egy olyasvalakivel üzleteljen, mint az én főnököm.

Előbb gyújtaná fel magát, mint fellépne egy ilyen puccos gálán. Inkább rögtön az üvegből inná a ciánt, mintsem olyanokkal közösködjön, mint Jeff Ryner.

Mal nem rideg, nem arrogáns, nem nagyképű. Maga vágja a haját, idegenekkel is lekezel, és azt hiszi, hogy a barnamártás a világ minden bajára gyógyír. Mal gyűlöli a gálákat, a luxusbulikat, a szórakoztatóipari magazinokat, a vezető lemezgyártókat és az elegáns ételeket. Szereti az anyját, szereti a szellemes ír beszélgetéseket, szereti seggrészegre inni magát és dalokat írni a hátsó udvarában, a felhőtlen csillagos ég alatt. Tizenhatezres csekket utasított vissza, amikor egy popnőci meg akarta venni tőle az egyik dalát csak azért, mert annyira szórakoztatta, amikor a nő zavart menedzsere és ügynöke a „nem” szót próbálták értelmezni.

De annak már nyolc éve, szólal meg bennem egy halk, belső hang. És huszonnégy óráig tartott.

Mit tudok én a mai Malachy Dohertyről?

Mit tudtam róla egyáltalán?

– Hát itt vagy.

Callum karja a derekamra simul. Meglepetten nézek fel; elegáns angol akcentusától egy pillanatra összerezzenek.

– A bál szépe – súgja a fülembe.

Ajka még hideg a kinti levegőtől, érzem, ahogy fülemet simítja.

– Ó, hát sikerült ideérned. Megfordulok, karomat nyaka köré fonom, gyors puszit nyomok ajkára, mintha jegyet lyukasztanék. Még az irodai halványszürke öltönye van rajta.

– Hát nem sikerül mindig? – kérdi homlokát ráncolva.

De igen. Callum a legpontosabb, legmegbízhatóbb ember, akivel valaha jártam. A távolságtartó, megbízhatatlan Mal teljes ellentéte. Amikor újra ránézek, látom, hogy azt a nyakkendőjét vette fel, amit a legjobban szeretek. Sötétzöld, vékony arany csíkokkal. Körülbelül két hete jártunk, amikor megláttuk az üzletben. Azt mondtam, Írországra emlékeztet, és rögtön megvette.

Gyors mozdulattal előkapom a Nikon D18-at, amit a születésnapomra kaptam tőle, és megörökítem fanyar gazdag fiú mosolyát, ahogy néz, és a dicséretemet várja.

Négy éve kaptam meg vizuális művészi diplomámat; azóta dolgozom szabadúszó fotósként, főként a Blue Hill Recordnak. A fizetés szinte semmi, de a szinte semmi is sokkal jobb, mint a tényleges semmi, amit a megelőző három évben, gyakornoki időm alatt kaptam a cégtől. Részmunkaidőben pultosként dolgozom, hogy ki tudjam fizetni a Manhattanben szokásos csillagászati összegű lakásbérletemet.

Nem mintha a szegény manhattani lány klisében élnék. Apám hagyott rám pénzt, de nem vagyok hajlandó ahhoz az összeghez hozzányúlni. Soha meg sem fordult a fejemben, hogy abból költsek. Legszívesebben elégetném azt a pénzt, de akkor anyám infarktust kapna és akkor az okozna bűntudatot.

Sosem akartam pénzt. Egész életemben csak az apámat akartam.

– Gyönyörű vagy, drágám – szól Callum, és hüvelykujjával megsimítja az államat, felemeli a fejemet.

Igazán gyönyörű lennék? Pontosan az ellentéte vagyok azoknak a nőknek, akikért Callum általában odavan. Nagyon, szinte betegesen fehér a bőröm, nagy zöld szememet mindig jó vastagon kihúzom szemceruzával, orrkarikám van és múlhatatlan szerelmem minden iránt, ami punk rock, ami valószínűleg kicsit túlhaladott már az én érett, huszonhét éves koromban.

Hosszú hajam ezüst-ombre színűre van festve, de lenőtt töve aranyvörös. Mint eper a hóban. Ezt szokta mondani Callum, amikor a hajam természetes színe kilátszik. Kusza lófarokba fogtam hajamat, és piros-fehér csíkos ruha van rajtam, amihez lapos talpú vászoncipőt és szegecses nyakpántot viselek.

Egyszerűen szólva simán valami Viktória királynő korabeli kísértetnek nézhetnének, aki elveszett a Marks & Spencer áruházban.

Néha gyanítom, hogy éppen ez az, amit Callum vonzónak talált bennem. Ez az excentrikus, élénk, vibráló külső, ami jobban növelheti státuszát, mint bármilyen implantátumokkal felturbózott trófeafeleség.

„Nézzétek, milyen nyitott gondolkodású és menő Callum ezzel a művész, hipster, tényleg-megélhetésért-dolgozó barátnőjével! Nincs plasztikázva a melle és nincs tegeződő viszonyban a Neiman Marcus eladónőivel.”

– Úgy nézek ki, mintha a Kísértethistória stábjából szabadultam volna – nevetek, és nyakon csókolom. Halk mordulása vibrál egész testemben.

Callum tenyerével kisimít a nyakamból egy kiszabadult hajtincset, és ajkát felszabadított tarkómra nyomja.

– Szeretem a Kísértethistóriát.

Nem is nézte meg. Ezt az első randinkon mondta, de erre figyelmeztetni feleslegesnek tűnik, sőt olyasminek, mintha felesleges problémákat próbálnék találni a kapcsolatunkban.

– És tudod, hogy kit szeretek még? – Lehajol, újabb csókra. – Téged, abban a Tiffany nyakékben, amit tőlem kaptál.

Hm… Aha. És vele kaptam még egy rendes ruhát, mert klassz vagyok, de nem mindig annyira klassz, hogy elég jól nézzek ki a barátai mellett.

– Csak óvatosan a bókokkal! Pár hónap és huszonhét éves leszek. Szóval még ötleteket adsz nekem… – ingerlem. Üres szavak a nyelvemen, de tudom, mennyire örül, ha ilyeneket hall tőlem.

– Apám azt mondta, ne fenyegessek kurvát hímvesszővel. Tudod, mit jelent ez, Aurora Belle Jenkins?

Ilyen ez én magas, Wall-Street-Farkasa pasim. Etoni és oxfordi diák. Kifogástalan modorú és mocskos szájú.

A férfi, akinek egyetlen hibája, hogy pontosan olyan, amilyent anyám kívánt nekem.

Gazdag. Nagy hatalmú. Jó családból származik.

Kiszámítható. Kedves. Unalmas.

Amit anyám nem tud: Callumot nem mindezekért, hanem mindezek ellenére szeretem. Hat hónapig tartott, amíg engedtem Callum udvarlásának, mert tudtam, hogy anyámnak tetszene, anyám pedig többnyire a mesterkélt és sekélyes dolgokat szereti.

Callum pedig hónapokig járt utánam. Végül megjelent a lakása alatti bárban – történetesen ott, ahol dolgozom – és tenyerével a pultra csapott.

– Mondd, mi kell ahhoz, hogy a magamévá tegyelek? – mondta kissé elmosódott hangon azon az éjszakán.

– Ne akarj összeszedettnek tűnni – feleltem neki eléggé érzéketlenül. – Minden eszembe jut rólad, amit anyám akar. Amit pedig anyám akar, az nekem nem tetszik.

– Ezért mondasz folyton nemet? – kérdezte zavart grimasszal. – Lejövök ide minden este, könyörgök, hogy adj egy esélyt, te pedig azért utasítasz el, mert anyádnak tetszenék?! Az ég szerelmére…

Laza vállvonással nyúltam a következő gőzölgőn forró pohár után, letöröltem róla a rácsapódott párát.

– Kibaszottul elbaszott ember vagyok, szivi. Oxfordban buktam az első évemet. Szánalmasan. És nem azért, mert nem próbálkoztam.

Szemöldököm igazán? mosollyal rebbent. Több kellett ahhoz, hogy egyáltalán foglalkozzak vele.

Callum nagyot sóhajtott, karját, kezét rázta, mintha maratonfutásra készülne.

– Rendben. Ököl nagyságú anyajegy van a seggemen. Még mindig macis gabonapelyhet eszem reggelire. Minden. Egyes. Napon. A személyi edzőm azt mondja, hogy olyan a karom, mint Rhys Ifansnak, azaz High Grant szobatársának a Sztárom a párom filmben. Én… én… én nem tudok úszni!

Diadalmasan emelte fel a kezét, ettől egy pillanatra mindenki abbahagyta az ivást, ránk néztek és mosolyogtak.

Fejemet rázva nevettem. Lehet, hogy nem tökéletes, de messze van azoktól a teljesen kaotikus pasiktól, akikhez vonzódni szoktam. Debbie, azaz anya folyton panaszkodik, hogy én csak a selejtre hajtok.

A leégett, félreértett, zűrös pasikra, akiktől legfeljebb nemi betegséget kaphatok, és összetörik a szívemet.

Nem mondhatnám, hogy ez nem igaz. Nem nagyon szoktam pasizni, de amikor igen, akkor olyanokat találtam, akiknek több komplexusuk volt, mint amennyit a Vogue össze tudna írni.

Callum ekkor előrehajolt, teljes testével a pultra simult, két tenyerét szájához emelte, mintha a fülembe akarna súgni valamit.

– Elmondhatok egy titkot?

– Miért érzem úgy, hogy mindenképpen elmondod?

– Szerintem azért kerültél erre a bolygóra, hogy tönkretegyél engem.

Felnevettem, egy lépést hátráltam. Ekkor tudatom előterébe lebegett az a sok évvel ezelőtti beszélgetés, és emlékeztetett rá, hogy Mal ugyanezt mondta. Amiket Mal és én egymásnak mondtunk, mindig gondolataim mélyén lapult, előtörésre készen.

Mal azt mondta, hogy meg tudnám ölni.

Nem tudta, hogy bizonyos értelemben ő is megölt engem.

Minden nap, amit nélküle töltöttem, csigaként lassan haladt, nyomában pedig nyálkás nyom maradt.

– Rendben, öreg harcos. Ideje, hogy taxit hívjak neked – mondtam, és megpaskoltam Callum pultra simított kezét.

Akkor még nem tudtam, hogy a bár épületében övé a penthouse.

– De én komolyan beszélek – mondta affektált ajakbiggyesztéssel.

Tudta, hogy nagyon jóképű, sőt vonzó. Ismerte a képességeit, tisztában volt azzal, hogy milyen szexi az akcentusa, és hogyan kell rábeszélni egy lányt arra, hogy megadja a telefonszámát. Sajnálatos módon én minderre immunis voltam.

Félretettem egy másik poharat, vállamra csaptam a törlőruhát.

– Elmondhatok neked egy másik titkot is? – kérdezte, hüvelykujját ajka előtt elhúzva.

Ekkor vettem észre, hogy a szája még csücsörítve is eszméletlenül csókolnivaló.

– Mindig engedélyt kérsz, mielőtt mondasz valamit? – kérdeztem, fejemet oldalra hajtva.

Felnevetett.

– Akár hiszed, akár nem, általában tőlem szoktak megszólalási engedélyt kérni. Ami azt illeti, nem is vagyok részeg. Ez a sör? Ez az első sör, amit kitöltöttél nekem ma este, és még tele van a pohár. Nem azért járok ide, hogy bebasszak, Aurora. Miattad jövök.

Elhallgattam. A poharára néztem. Igazat mondott. Tudtam, mert minden este én szolgáltam ki. Feltűnt, hogy Mal és ő teljes ellentétek: elegáns öltözködés, udvariasság, józanság. Talán ő az, akire szükségem van ahhoz, hogy eltűnjön gondolataimból a régóta ott időző ír költő.

Ami azt jelenti, hogy Callum apámnak is teljes ellentéte.

Ami azt jelenti, hogy épelméjűségem megőrzése érdekében legalább esélyt kéne adnom neki.

Ő az én rendbehozóm. A második esélyem, a megváltásom.

– Szóval? Adnál nekem egy randiesélyt? – könyörgött. – Megígérem, hogy fantasztikusan instabil leszek, lesz bennem egy kis alkalmatlanság és rengeteg kiszámíthatatlanságban részesülhetsz tőlem.

– Rendben – feleltem kissé idétlen mosollyal.

– Nahát! – Diadalmasan a pultra csapott. – Az instabil volt a nyerő, ugye? – Visszaül, eltolja magától a sörét, mintha undorodna tőle. – Az mindig beválik a hölgyeknél.

Mély levegőt veszek, Callum szemébe nézek a bálterem szélén.

– Biztos vagyok benne, hogy most a kurvákról és farkakról fogsz beszélni nekem.

Erekciója lüktet a lábam között szűk nadrágjában; ruhámon át is érzem.

Csak a pontosság miatt: Callum hazudott azon az éjszakán a bárban. Egy kicsi, egy cseppnyi rendetlenség, rendezetlenség, kockázatosság és kiszámíthatatlanság sincs benne. És az anyajegy? A bőre olyan tiszta és fehér, mint egy frissen előhúzott ív géppapír.

Callum Brooks nagyon vonzó a maga nantucketi-nyaraló, két-három gyerek, „pólóing és golfverseny” módján; homokszőke haj, fehér zokni, tetszetős testmagasság, futó-testalkat… Legjobb barátnőm, Summer azzal szokott viccelni, hogy Callum úgy néz ki, mint a fajvédő szélsőjobbos David Duke ideális amerikaija.

A szemembe néz.

– Megrögzött monogám vagyok, harminckét éves, és már majdnem egy éve járunk. Az elköteleződés nem riaszt el engem, Rory. Ha minden úgy megy, ahogy én szeretném, holnap reggel hozzám költözöl.

Kigombolom a zakóját, meglazítom a nyakkendőjét, csak hogy csináljak valamit a kezemmel. Kedvelem Callumot, de egy év túl kevés a kapcsolatunkban. Huszonnégy órája ismerted Malt, neki annyi idő után örökre odaígérted magad, szól egy belső hang.

Újdonság volt nekem a farok és az is, hogy úgy is lehet orgazmusom, ha nem magamnak csinálom, szabadkozom tizennyolc éves önmagam miatt.

Callum az asztalunkhoz kísér. Egy csapat öltönyös alak mellé ülünk. A könyvelésen és a marketingosztályon dolgoznak. Az első fogást majszolják, ceviche-t, és kockázati alapokról meg nemrégiben felkapott tengerparti városokról beszélnek, ahová az emberek kiköltöznek a Hampton-vidékről. Callum könnyedén bekapcsolódik a társalgásba, csak szódavizet iszik, még egy csepp alkoholt sem fogyasztott. Kollégáimra figyelek, próbálok nem is gondolni a mögöttem, a VIP-páholyban levő férfira.

Mint már mondtam, az a férfi nem Mal… Oké. Tegyük fel, hogy mégis tudatom legőrültebb részének van igaza, szóval mégis Mal. És akkor mi van? Nem vett észre engem. Én pedig nem fogok odamenni hozzá. Talán csak pár napig van a városban. Mal rajongva ragaszkodik a családjához, a farmjához, a hazájához. Ezt akkor is tudtam, amikor megismerkedtünk. Ez a férfi nem költözne Amerikába. Még egy lány miatt sem.

Különösen nem egy lány miatt.

Ezért a lányért pedig egyáltalán nem.

Pénzért esetleg? Nem. Nem érdekli a pénz. Sosem érdekelte.

Kenyérrudat harapdálok, már két pohár bor van bennem és egyszer csak heves vitába keveredem. A beszélgetés már nem a tengerparti házakról szól, hanem Manhattan legjobb nyilvános vécéiről (a Houston és Broadway sarkán levő Crate and Barrel vezet), amikor Ryner borzasztó hárpia asszisztense, Whitney sasszézik az asztalunkhoz. Csípője ring, mint valami inga. Rövid, platinaszőke haja olyan pontosan van vágva, mintha a fodrásza vonalzót használt volna. Bőrcsíkokból álló BDSM-stílusú cucc van rajta, aminek felső része eltakarja a mellbimbóit, a rekeszizmát, de mást nemigen. Oldalra hajtja a fejét, skarlátvörösre rúzsozott száját csücsöríti.

Mindenki elhallgat, mert Whitney úgy ért ahhoz, hogyan kell titkot tartani, ahogy én ahhoz, hogy távol tartsam magamat a szénhidrátoktól. Szóval sehogy. Bizonyíték: kenyérrúd és bor.

– Aurora – dorombol, manikűrözött körmeit csuklóján parkolva.

Mindenki Rorynak hív, de Whitney következetesen használja rám az Aurora nevet. Egy popsztár fotózásán, amin ő is ott volt Rynerrel, elkövettem azt a hibát, hogy kifejeztem nemtetszésemet hivatalos nevem kiejtésével szemben. Azóta csak Aurora vagyok neki. Ha azt mondanám, hogy allergiás vagyok a pénzre, rögtön átutalná a cég teljes költségvetését a bankszámlámra.

Nem is rossz ötlet.

– Whit…

Számba tolom a kenyérrúd maradékát; nem veszem a fáradságot, hogy a szemébe nézzek.

– Mr. Ryner szeretne veled beszélni…

Szemöldökét felvonva pillant rám. Meg mernék esküdni, hogy Whitney elélvez a gyönyörtől, ahogy köhécsel, aztán sokat sejtetően hozzáteszi:

– …négyszemközt.

Lapockáimat összetolva felemelem a fejemet és felhajtom a harmadik pohár bort. Önbizalmat öntök magamba. A VIP-terasz felé pillantok. Ryner maga a két lábon járó százkilónyi szexuális zaklatás és ez még fokozottabban így van akkor, ha be van állva és be van szívva. Jelenleg pedig éppen ez a helyzet. Ruhám zsebébe csúsztatom a szálloda logójával díszített szalvétát. Hátranézve azt látom, hogy Whitney felcsusszan a székemre, és vörösre lakkozott körmeit Callum vállába mélyesztve szirupos mosolyt villant rá. Whitney mindennél jobban szeretné bizonyítani, hogy jobb nálam. És nyilvánvalóan jobb nálam, ha az a kritérium, hogy ki a legjobb Született feleségek-imposztor a poliészter Lila Akác közből.

Az utolsó jelenet, amit látok az, hogy bizalmasan súg valamit egyenesen Callum fülébe. Callum elkomorul, fejét ingatja: Nem. Akármit is mondott Whitney, úgy tűnik, Callum felháborodott a javaslattól.

Kilépek a dupla ajtón, az erkély teljesen üres. Hidegebb van, mint anyám szívében. Karomat dörzsölöm, átkozom magamat, hogy bent hagytam a blézeremet. A korláthoz lépdelek, csodálom a kilátást.

Nagyon hideg van, és én mindig fázom. Születésem óta, amióta az eszemet tudom, mindig, mindenhol pulóver vagy pehelydzseki van rajtam, és mintha láthatatlan jégréteg lenne a bőrömön.

Pislogva nézek fel a csillagokra; a hideg ellenére szépségüket csodálom.

Közeledő lépteket hallok. Valami nehezet érzek a vállamon. Vastag gyapjúkabát, még testmeleg. Férfi- és drágaság-illata van: föld, fenyő, füst és olyan kölni, ami túl drága ahhoz, hogy nagykereskedelmi forgalomba kerüljön. Árnyék magasodik fölém. Leteszi whiskyjét a széles márványkorlátra, könyöke a könyököm mellett, majdnem megérint, de mégsem.

Elfordítom a fejemet, arra számítok, hogy Ryner van mögöttem, és csak ekkor látom, hogy szemtől szembe áll velem… Mal.

Az én Malachym. Mégis ő az.

A lila szemű Malachy Doherty. A hipnotikus mosolyú. Kezében a szalvétára írt szerződés.

Szívem egy darabjával, amit nem adott vissza nekem.

De már nem mosolyog. Mintha nem örülne a viszontlátásnak.

Azt mondta, ha újra találkozunk, akármi történjen, akárhogy legyen, feleségül vesz. De annak majdnem egy egész évtizede… és ezt az ígéretet alkohol, kéjvágy és fiatalság hatása alatt tette. A lehetőség hatása alatt.

Mal ajka mozdul.

– Helló, drágám!

Nyers ír akcentusa hallatán megbicsaklik a térdem, önkéntelenül a kőkorlátba kapaszkodom.

Az első hópelyhek hullnak. Orromra. Szempillámra. Vállamra. Hógömbömben hóvihar készül.

2.

NYOLC ÉVE

Rory

Hátamat apám sírkövének támasztom, kitépek pár szál füvet, feldobom a levegőbe és nézem, ahogy koszos vászoncipőm orrára hullik. A templomi harang szól, a nap a zöld hegyek mögé bukik.

– Tudod, megvárhattál volna. Félretehetted volna az italt egy-két hónapra, hogy találkozhassak veled – súgom, és kirántom fülemből a fülhallgatómat. A U2 One című száma szól, amíg ki nem kapcsolom a zenét a telefonomon. Magam mellé dobom. – Bocsáss meg! Ez durva volt. Fáradtan elég mogorva tudok lenni, ami… biztosan tudtad, megtetted volna, ha tényleg akartad volna, hogy találkozzunk még. Jézusom, apa! Te aztán tudod, hogyan kell kicseszni az emberrel.

Ahogy kimondom ezeket a szavakat, én sem hiszem. Nem akart kicseszni velem. Talán ő volt a legjobb.

Fejemet a sírkőbe verem, és behunyom a szememet.

Nyár van, én mégis rettenetesen fázom, mint mindig; és kimerültem a hosszú repülőút alatt Newarktól Dublinig. És attól is, hogy negyvenöt percig veszekedtem a hostel recepciósával, mert a foglalásom valahogy elveszett a kibertérben és nem volt már szabad szobájuk. Miután kipakoltam kis bőröndömet a Temple Bar Square közelében lévő kis hotelben, lezuhanyoztam, és megettem egy fél zacskónyi avas chipset a minibárból és kiakadtam a számla összegétől. Váratlan kiadás, amit ki kell fizetnem, és kétségtelenül véget vet annak az álmomnak, hogy diplomaosztó előtt vegyek egy új fényképezőgépet.

Aztán felhívott anyám és a maga felettébb hivatalos módján közölte, hogy számára halott vagyok, amiért Írországba utaztam.

– Mi értelme ennek az egésznek? – kérdezte szigorú hangon. – Először is, apád már meghalt. Másodszor pedig sokkal jobb neked nélküle. Hidd el, édesem! Ha valakinek, akkor nekem elhiheted.

– Ezt te mondod, anya. Sosem adtad meg nekem az esélyt, hogy ezt én magam tapasztaljam.

– Lusta volt, részeges, és szörnyű szoknyabolond.

– És tehetséges, vidám és érdekes ember; minden karácsonyra és minden születésnapomra ajándékot küldött nekem. Olyasmiket, amik sokkal érdekesebbek voltak, mint a te Sephora sminkutalványaid és szemöldök-kiemelő kencéid – jegyzem meg halkan.

– Sajnálom, hogy azt akartam, legyen pár jó holmid. Felhasználhattad volna arra, hogy jobb alapozókat vegyél és eltakard az anyajegyedet. Könnyű klassz szülőnek lenni, ha a mindennapokban nem te neveled a gyereket – szusszant bosszúsan. – A féltestvéredet keresed? A mostohanővéred puccos házban lakik. Valahová csak tenni kellett azt a sok pénzt.

Az alatt, hogy valahová, azt érthette, hogy valószínűleg nem rád hagyta.

Meg akarom keresni a féltestvéremet, de nem tudom, hol kezdjem. Az igazság az, hogy nem igazán terveztem meg ezt az utazást. Csak azt a helyet akartam látni, ahol apám el van temetve. Mire is számítottam? Valami varázslatos kapcsolatra egy hideg kővel? Lehet. Nem mintha ezt valaha hangosan ki mertem volna mondani.

– Akarsz még valamit mondani, anya?

– Ne viselkedj velem így, ifjú hölgy! Hiszen én minden tőlem telhetőt megtettem, hogy felneveljelek, ő pedig nem tett mást, mint lassan elitta az örökségedet.

Önkéntelenül felmordultam.

Pénz, pénz, pénz. Mindig minden a pénzről szól.

– Nem tudom elhinni, hogy a templom közelébe temették – tűnődött anyám. – Remélem, nem feketedik meg a fű a sírja körül, nem lesz olyan sötét, mint a szíve volt.

Eleresztett még egy sor sirámot arról, hogy túl feltűnőre sikerült a melír a hajában, és megígértette velem, hogy hazafelé a reptéren veszek neki egy karton vámmentes Parliament cigarettát.

Most pedig itt vagyok, Dublin közepén egy temetőben, és bámulom a szürke mókust, ami a hátizsákomból kilátszó csomag chipset bámulja. Irigylem a bundáját. Minden okom megvan arra, hogy megfontoljam, nem lenne-e célszerű egy közepesen vastag állandó szőrréteg a testemen, ami megvéd az állandó hidegtől.

– Nem is olyan finom. Ki tesz ecetet a chipsre? Barbár szokás.

Kirántom a zacskót a hátizsákomból, a mókus felé szórom. Az állat félelmében hátraugrik, de aztán óvatosan elindul az eleség felé. Felkap egy darabot, apró mancsai közt szorítja, aztán felrohan a legközelebbi fára.

– Nálunk gyilkosságban segédkezésért lecsuknák – reccsen egy hang mögöttem.

Riadtan pilantok hátra. Egy pap áll apám sírjától néhány lépésnyire. Fekete reverenda, hatalmas kereszt, kárhozatra-juttok-mind-ti-bűnösök tekintettel néz rám. Hátizsákomat és telefonomat felkapva talpra ugrok, felé fordulok, szembenézek vele.

Oké, nem tűnik szuperveszélyesnek, de egyedül vagyok egy idegen országban és ez még jobban tudatosítja bennem, milyen sebezhető vagyok.

– Ugyan már! Ne féljen!

A férfi lassú léptekkel közeledik a lankás dombon, amin apám sírja van. Keze a háta mögött. Úgy néz ki, mint aki átélte mindkét világháborút, a reneszánszt… és azt is, hogy Hannibál észak felől támadta meg Itáliát.

– Nem kell félnie! Úgy látom, egyáltalán nincsenek információi a szürke mókusról és az állat rejtett szándékairól.

Megáll apám sírköve mögött, és feltűnő anyajegyemet nézi a halántékomon. Gyűlölöm, ha az emberek ezt csinálják… hogy ilyen nyíltan bámulják. Különösen azért, mert úgy néz ki, mint egy sebhely. Félhold alakú valami; az én alapból halottsápadt bőrömnél is világosabb. Anya folyton arra biztat, hogy csináljak valamit vele. Takarjam el sminkkel. Lézeres kezeléssel tüntessem el.

A pap tekintete villan, amikor meglátja az anyajegyemet. Puha, sűrű ősz haja van, arcát nagyon megviselte az idő. Szeme nagyon kicsi lett, alig lát ki a petyhüdt ráncok közül, a szeme színét sem látom.

– A szürke mókusok veszélyeztetik a vörös mókusokat; kiszorítják őket az élőhelyükről. A vörösek voltak itt előbb. De a szürkék jobbak a problémamegoldásban. Utcai okosságokkal élnek. És olyan betegséget terjesztenek, ami csak a vörös mókusokra hat.

Leveszi olvasószemüvegét, reverendájába törli.

Feszengve pislogok, súlyomat egyik lábamról a másikra helyezve toporgok. Visszateszi a szemüvegét.

– És persze a szürkék eleszik a vörösek elől az eleséget, és így sikeresebben szaporodnak. A vörös mókusok stresszes körülmények között nem is párosodnak.

Csak bámulok; nem tudom eldönteni, hogy ez a pap harcos környezetvédő, fura társalgó vagy egyszerűen agyament idióta. Miért beszél nekem a mókusokról?

És ami ennél is fontosabb: Miért hallgatom egyáltalán?

– Ööö… köszönöm az információt – mondom, orrom élét vakargatva.

Menj innen, Rory! Indulj el az ellenkező irányba, mielőtt a hangyákról kezd prédikálni.

– Csak egy érdekes anekdota a mókusokról. És talán arról is, hogy a nem szívesen látott vendég néha elfoglalja a területet, amire érkezik, egyszerűen azért, mert jobb, mint a helyiek – mondja a pap mosolyogva, fejét oldalra hajtva. – Ön pedig…?

Zavart és nagyon érzelmes.

– Rory – felelem köhécselve. – Rory Jenkins.

– Nem vagy idevalósi, Rory.

– Amerikából jöttem – felelem, és odébb rúgok egy kis kavicsot. Úgy érzem magamat, mint egy megbüntetett gyerek, bár erre semmi okom nincsen. – New Jersey-ből.

Bólint.

– Akkor ezért etetted meg a mókust. Kitaláljam, miért vagy itt, vagy beszélgetős hangulatodban találtalak?

Túlságosan zavarban vagyok ahhoz, hogy elmondjam neki, azért jöttem, hogy lezárjak valamit, mielőtt egyetemre megyek és gyakorlatilag az Applebee’s gyorsétteremben két év alatt keresett összes spórolt pénzemet lehúzom a szaros vécén.

– Nem talált – mondom, és hátizsákomat a vállamra lendítem. Ideje visszamenni a hotelbe. Semmit nem érek el ezzel az idióta utazással. – De azért köszönöm, hogy érdekességeket mondott a mókusokról.

Ezért totál megérte átjönni az óceán túlpartjáról.

Elindulok a temetőkapu felé, amikor meghallom a hangját.

– Glen O’Connell lánya vagy, igaz?

Megállok. Érzem, hogy vállam megfeszül. Egész testem kővé válik.

Lassan sarkon fordulok. Izmaim mintha átfagytak volna.

– Honnan tudja?

– Te vagy a harmadik gyereke, aki eljön a sírjához. Úgy tudtuk, hogy az utolsó gyereke amerikai. Már vártunk téged.

– Kicsodák?

– Ami azt illeti, én.

– Hol van a másik kettő? – kérdem, és körülnézek, mintha arra számítanék, hogy a sírkövek között bújtak meg.

– Az egyik lány nem messze lakik innen. Pólyás kora óta ismerem. Minden vasárnap eljön a templomunkba az anyjával. Glen igyekezett részt venni a lánya életében, annyit volt vele, amennyit lehetett… amennyit a korlátai engedtek.

Érthető nyelven: alkoholizmus. Furcsamód mégis irigylem ezt a féltestvéremet.

– És a másik?

– Északon lakott. Antrim megyében.

– Lakott?

– Néhány hete halt meg. Leukémiában. Szinte hihetetlen. Olyan fiatal fiú volt. Párszor találkozott az apjával, de nem igazán szerették meg egymást.

Szívem zuhan, mint horgony a vízbe; gyomrom mélyébe mar. Volt egy bátyám, aki meghalt, és már nem ismerhetem meg. Családom lehetett volna itt. Ez a fiú… megölelhettem, vigasztalhattam volna utolsó napjaiban.

Szinte semmit nem tudok az apámról. Csak azt, hogy ötvenéves korában halt meg, szívinfarktusban, ami nem érhette váratlanul, hiszen szerette a gyors autókat, a gyors nőket, a dohányzást, az ivást és az artériaeltömítő, zsíros ételeket. Tolkában született, egy hentes és egy tanítónő gyermekeként és arról híres, hogy ő írta a Belle’s Bells című karácsonyi dalt, ami valósággal felrobbantotta az ír, angol és amerikai slágerlistákat, amitől Mariah Carey és George Michael azóta is fut a pénze után. Apámnak ez a karácsonyi dal volt az első és egyetlen próbálkozása a munkával és a karrierhez hasonló előmenetellel, de ahhoz elég volt, hogy vegyen egy házat Dublinban és legyen elég éves jövedelme ételre és szeszre.

Nagy nőbolond volt. Olyan röptében a legyet is típus. Anyámmal egy párizsi kocsmában ismerkedett meg, amikor anya a barátaival hátizsákos turistáskodott és apám újra meg akarta találni a múzsáját. Egyéjszakás kaland volt, és apám megadta a címét anyámnak, hogy írhasson neki, ha esetleg Írországban járna és egy kicsit szórakozni szeretne. Amikor aztán anya írt neki és közölte, hogy benne vagyok teste langyos kemencéjében, apám hívta, hogy költözzön hozzá, éljenek együtt. Anya nem ment. Apám minden hónapban küldött pénzt neki. Gyerektartást. Ajándékokat küldött nekem, leveleket írt… de anyám mindent gondosan ellenőrzött. Gyűlöltem, hogy ellenőrzése alatt tartotta az apámmal való kapcsolatomat.

Ezért lázadtam. Nagyon kicsi koromtól.

Az évek folyamán én is kapcsolatba akartam lépni vele, egyedül.

Leveleket írtam apámnak úgy, hogy anya ne tudja meg… képeket küldtem neki, e-maileket, verseket, amiket könyvtári könyvekből másoltam ki. Könyörögtem anyának, hogy meséljen az én titokzatos spermadonoromról. Soha nem jött hír apámról, és azt hiszem, tudom, miért. Tudta, milyen bosszúálló boszorkány az anyám, és attól félt, ha anyám rájönne, hogy a háta mögött kapcsolatba léptünk egymással, soha többé nem állna szóba velem.

Apa beleegyezett, hogy csak anyámon keresztül kommunikál velem, és anyám iránti tiszteletből sosem beszélünk telefonon. Egyszer azt írta nekem, hogy szégyelli a hangját, azt, hogy mi lett belőle. Azt írta, már akkor is elmosódottan beszél, ha nem részeg, és folyton remeg a hangja.

Nem érdekelt, milyen a hangja. Csak hallani akartam.

Apát akartam.

Akkor is, ha nem különösebben jó apa.

De komolyan, bármilyen apa megtette volna.

Apám két hónappal az előtt halt meg, hogy befejeztem a középiskolát. A konyhába indultam egy pohár vízért, amikor anyát felhívták. Hátamat a falnak támasztva vártam, hogy meg ne lásson. Nem volt szomorú. Sem dühös. Sem megtört. Csak fogta a régi, vonalas telefont, megigazította a zsinórt, cigarettára gyújtott, és haját hátravetve leült az ebédlőasztalhoz.

– Szóval végül feldobta a bakancsát, mi? – köhögött. – Az egészben csak az a rossz, hogy nekem kell megmondanom Rorynak. Nem jön jól neki ez a szívfájdalom most. Nem érdemli.

Nem tudtam, kivel beszél, de hányinger fogott el. Hiszen az apám volt, személyiségem része, valószínűleg olyan része, amire anyám nem volt annyira dühös.

Ha Glen csak egy kicsivel tovább vár, találkozhattam volna vele. Most a sírjával nézek szembe és egy paptól szerzek tudomást a házasságon kívüli gyerekeiről.

Ez igazán jellemző rád, apa.

– Az atya…

A pap mellén lógó hatalmas keresztet nézem.

– Doherty atya – mutatkozik be.

– Doherty atya hallott apámtól valamit rólam?

Abban a kis időben, a kérdésem és a válaszom közötti pillanatban úgy érzem, mintha a világ teljes súlya a vállamra nehezedne és maga alá akarna temetni.

– Hát persze, gyermekem. Folyton rólad beszélt. Te voltál a szeme fénye. Dicsekedett azzal, hogy milyen jól fotózol. Valahányszor elhagyta a házat, a te fotódat mutogatta mindenkinek, és azt mondogatta, hogy „Ő az én lányom”.

Valahányszor elhagyta a házat.

Szörnyű helyzetben volt. Anyám meg sem próbált segíteni neki.

Miért?

– Hogyan lehetséges, hogy apám sosem akart engem látni?

Nem is tudom, miért zúdítom ezeket a kérdéseket egy idegenre. Nem ismerhette elég jól az apámat. Nem mintha Glen gyakran járt volna templomba… Legalábbis nem hiszem, hogy templomba járó típus lett volna.

– Minden hónapban küldött pénzt neked és távolról szeretett; tudta, jobb neked, ha nem ismered személyesen – feleli Doherty atya, a fájdalmas kérdést megkerülve. – Vannak, akik gyengék, de ők nem feltétlenül rosszak. Apád depresszióval és alkoholizmussal küzdött, és nem volt abban a helyzetben, hogy gyermekről gondoskodhatott volna.

Lehet, hogy apám megmentett engem hát magától. De az a fontos, hogy beszélt rólam, ugye? Hogy a maga furcsa módján gondoskodott rólam. Igen, ebben a tudatban szeretnék maradni. De képtelen vagyok lerázni magamról azt az aggasztó gondolatot, miszerint anyám műve az, hogy nem találkozhattam apámmal.

Melegség tölti el szívemet.

– Találkozhatnék a nővéremmel? Tudja, hol lakik?

Szalmaszálakba kapaszkodom. Hallom a kétségbeesett elszántságot a saját hangomban, és ettől nagyon utálom magamat. Szedd össze magad! Hiszen apád még levelet sem hagyott neked, mielőtt meghalt.

– Szegény nagyon odavan. Attól tartok, senkivel nem akar kapcsolatba lépni. Mindazonáltal… – Állát simogatja, erősen gondolkodik valamin. – Ismerek valakit, aki segíthet neked. Gyere velem!

Árnyékként követem Doherty atyát a templomba, a félhomályos sekrestyébe, ahol hatalmas tölgyfa íróasztal mögé ülve egy darab papírra címet ír. Írás közben beszél.

– Az unokám a Drury Streeten zenél. Elég jól ismerte apádat. Glen tanította gitározni. Egészen biztos vagyok benne, hogy Mal nagyon sokat tud mesélni Glenről. Beülhetnétek valahova pár korsó sörre és beszélgethetnétek. De ne igyatok túl sokat, ha nem akarod, hogy a történet váratlan fordulatot vegyen – figyelmeztet nevetve, és egy ötveneurós bankjeggyel együtt átcsúsztatja nekem a cédulát.

– Köszönöm, de nem fogadhatom el a pénzét – mondom, azzal elveszem a címet, és a cetlit kordbársony nadrágom zsebébe dugom. A bankjegy érintetlenül hever az asztalon.

– Miért?

– Azért, mert Doherty atya nem tartozik nekem semmivel – felelem vállat vonva. – És már így is nagyon sokat tett értem.

Felnéz, és olyan gyengédség van a szemében, hogy őrült gondolataim támadnak tőle… Például az, hogy bárcsak örökbe fogadna. Bárcsak ő lenne a nagyapám. Semmi sem hasonlítható ahhoz, mint amikor az ember úgy érzi, nem tartozik sehová. Mintha csak gyökértelenül sodródna ezen a bolygón és nincs, aki harcolna érte. Illetve ott van anyám, de ő elég bizarr módon mutatja ki a szeretetét.

– „És ne csak a míg én élek, és ne csak magammal cselekedjél az Úrnak irgalmassága szerint, hogy meg ne haljak…” Sámuel próféta könyve 20:14. Mindannyian tartozunk egymásnak egy kis szeretettel, Rory. És egy kis szeretet sokra vihet.

Foga olyan sárga, mint a templom színes üvegablakain beszűrődő telített napsugár. Feszengve állok, nem nyúlok a pénz felé.

– Most menj, mielőtt az unokám befejezi a műsort. Malachy ritkán marad egy helyben. Mindig van a közelben egy-két nőismerőse, és mindig elvonszolják valahova, és isten tudja, mit művelnek együtt.

Erre vonatkozóan egészen pontos elképzeléseim vannak. Mindenesetre az atya playboy unokájának szexuális életéről nem szeretnék a templomban beszélni. Illetve talán azon kívül se. Soha.

– Miről ismerhetem fel? A Drury Streeten biztosan nem csak egy zenész játszik ilyenkor.

– Ó, első látásra fel fogod ismerni.

Ujjai közé hajtja a bankjegyet, és a kezembe adja.

Tétovázva, de átveszem tőle.

– És ha mégsem ismerném meg? – kérdem homlokomat ráncolva.

– Akkor csak kiáltsd a nevét. Rögtön eldob mindent, ami éppen a keze ügyében van. Malachy szép lánynak és tömény italnak sosem tud ellenállni.

Máris ellenérzéseim vannak a Malachy nevű sráccal kapcsolatban, de ha apámról tud nekem mesélni, kész vagyok túltenni magamat azon a kínos tényen, hogy pontosan olyannak tűnik, mint az apám: szoknyabolond, részeges, és kerüli a felelősséget, mint a pestist.

– Készíthetek néhány fotót apám sírjáról, mielőtt elindulok?

Bólint. Őszinte sajnálattal nézz rám; olyan tekintettel, ami az ember bőre alá fészkeli be magát és sokáig ott marad. Az ember részévé válik.

– Meglesz az akaratod, Aurora.

Aurora. Hiszen nem mondtam meg neki a nevemet. Rory. Így mutatkoztam be.

– Aurora? – kérdem szemöldökömet ráncolva.

Mosolya eltűnik, köhécsel.

– Apád mondta. Nem emlékszel?

De. Persze. Akkor miért tűnik úgy, mintha… bűntudata lenne?

Két dolog jut eszembe abban a pillanatban, ahogy Doherty atyát nézem:

1. Elbűvölő a szeme; az ibolyalila egy kékes árnyalata, ami megmelengeti az ember lelkét.

2. Egyszer még találkozom vele.

És ha legközelebb találkozunk? Megváltoztatja az életemet. Örökre.