A fordítás az alábbi mű alapján készült:

A. L. Jackson: Lead Me Home (Fight For Me #3), 2018

Fordította

VARGA CSABA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Elvesznék benned (Nem engedlek 1.), 2019

Visszatérnék hozzád (Nem engedlek 2.), 2019

Örökké veled (Nem engedlek 3.), 2019

Csókolj meg (Szívdöglesztők 1. – Rex), 2020

Érints meg (Szívdöglesztők 2. – Kale), 2020

Copyright © 2018. LEAD ME HOME by A. L. Jackson

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Varga Csaba, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6067-07-4

PROLÓGUS

Mindig is csodálkoztam azon, hogy az emberek hogyan lehetnek ennyire ostobák. Miért csupaszítják le a szívüket, ha tudják, hogy úgyis darabokra törik? Miért engedik ostoba, vak birka módjára a vágóhíd felé terelni magukat?

Tudatosan.

Átvágtam a lakásom előszobáján, mert valaki vadul döngette az ajtómat. Tudtam, mit teszek. De így sem sikerült visszafogni magam.

A tomboló vihartól remegtek a falak, és a mennydörgés megrázta az ablakok üvegét.

Újra ökölcsapások zúdultak az ajtó deszkájára.

Úgy éreztem, ez a zaj is pont olyan, mint a vihar – őrjöngő és könyörtelen –, csakhogy kizárólag engem fenyegetett.

A szívem egyre vadabbul dobogott, ahogy újra megdördült az ajtó. Mintha valaki váratlanul benzint töltött volna az ereimbe.

Hajnali kettőt mutatott az óra.

Az, hogy valaki ilyen kései órában állít be hozzám – az ítéletidő dacára – elég ok volt rá, hogy óvatos legyen az ember.

De ahogy önmagamba néztem, úgy tűnt, a lelkem egy parányi részét azért töltötte el az aggodalom, mert tudtam, ki áll az ajtó túloldalán.

Egy veszélyes alak.

Veszélyt jelentett a lelkem épségére.

A szívemre.

Csakhogy ez most cseppet sem számított. Így is őrült vonzalmat éreztem iránta.

A rabja voltam.

Pont, mint egy áldozati bárány.

Lábujjhegyen odaosontam az ajtóhoz, kinéztem a kukucskálónyíláson, és elakadt a lélegzetem, amikor kint megpillantottam a megkínzott, könyörgő arcot.

Olyan gyönyörű volt a maga kőkemény, szoborszerű módján. A szél belekapott a hosszabb, sötétszőke tincseibe, átázott inge izmoktól duzzadó testére tapadt. Bőrig ázott, míg sikerült eljutnia a küszöbömre a tetőt korbácsoló felhőszakadásban.

Gyorsan elfordítottam a kulcsot a zárban, és feltéptem az ajtót.

Megborzongtam.

Mintha egy szökőár tört volna rám.

Pusztán azért, mert láthattam őt.

– Ollie – suttogtam, és feljajdult a lelkem.

A mai dátumot egyikünk sem fogja elfelejteni soha.

Annak idején ezen a napon tűnt el Ollie húga, Sydney.

Az azóta eltelt tizenhárom év alatt Ollie egyszer sem jött el hozzám. Nem számított, hogy szükségem lett volna rá… Úgy, ahogy neki is én kellettem volna… Sosem jött el.

A kezében egy félig üres whiskysüveggel betántorgott az előszobába, a lábával belökte maga után az ajtót.

Az üveget ledobta a szőnyegre, majd pillanatnyi habozás nélkül elindult felém.

Micsoda test!

Hatalmas, gyönyörű férfiállat.

Megdöbbenve hátrébb léptem, levegő után kapkodtam, mert a közelségétől elakadt a lélegzetem. Energia izzott a szobában. Gyors mozdulattal felemelte két hatalmas kezét, és a tenyere abban a pillanatban simult rá az arcomra, ahogy a szája leigázta az enyémet.

Az ajka, a nyelve és a perzselő forróság.

Whiskyízű csókok.

Megszédültem, és a vágyakozástól lángba borult a bőröm.

Ollie fájdalmasan felhördült, és az ajkai közül őrült erővel törtek elő a szavak:

– Szükségem van rád, Nikki. Még soha semmire nem volt ilyen nagy szükségem ebben az életben. Vedd le rólam! Basszus… Kérlek, vedd le rólam!

Megtenném, ha tudnám.

Mindig is ezt szerettem volna tenni.

– Ollie. – Fájdalom volt a neve.

Szeretet.

Megbánás.

– Nekem is szükségem van rád. Mindig is te kellettél nekem – nyögtem ki, és ez a sistergő gyónás felrobbanó bombaként rázta meg körülöttünk a levegőt. Elemésztette apró lakásomat. – Miért vártál olyan sokáig?

A kérdés éppen elég volt ahhoz, hogy Ollie magához öleljen két erős karjával.

Csókokkal borított el, miközben néhány lépéssel beljebb vitt az előszobában. Csókok zúdultak rám, és felhajított az ágyamra. Újabb csókok következtek, Ollie ezt mormogta:

– Te vagy minden, amire valaha is vágytam.

Virágba szökkent testemben a vágy.

Ragyogtak a szirmai.

Olyan erővel ömlött végig rajtam, hogy ereimben a dübörgés versenyre kelt a fejünk felett tomboló ítéletidővel.

Az egészben az volt a legfélelmetesebb, hogy a szívem közben dalra fakadt a reménytől.

Azért, mert én mindig is Oliver Prestoné voltam.

Ő sosem volt teljesen az enyém.

Az enyém lehetett ugyanakkor a rengeteg pillantása. A védelmező ereje. A bánata.

Sosem engedte, hogy igényt formáljak az összetört lelkére.

Erre gondoltam, miközben ő letépte rólam a ruhát, és valahogy kicsatolta az övét.

Ez járt az eszemben, amikor a nadrágja és az alsónadrágja a padlóra hullott.

Ez járt az eszemben akkor is, amikor befurakodott a két combom közé, és a teste az enyémhez ért.

Felhördültem, Ollie káromkodott, és egy pillanatra csak kettőnkből állt a világ. Egy pillanatig nem csupán annak az iszonyatos, rettentő napnak az áldozatai voltunk.

Átölelt, beljebb hatolt. Együtt mozogtunk. Zihálva megérintett, és ezt suttogta:

– Vedd le rólam! Szabadítsd meg tőle! Olyan jó veled! Olyan jó.

Kemények voltak a lökései.

Kisajátítók.

Ugyanakkor fájdalmasan gyengédek.

Könnybe borult a szemem, amikor a homlokomhoz szorította a homlokát, és halkan nyöszörögve előtört belőle a gyónás:

– Nagyon hiányzik nekem! Iszonyatosan hiányzik! Mikor lesz már vége ennek? Mikor fog végre elmúlni ez az érzés?

Magamhoz öleltem.

Neki adtam a testem.

Ha lehetne, neki adnék mindent.

De azt hiszem, akkor is tisztában voltam a korlátaimmal, amikor megfeszült a teste, és közvetlenül utánam, a tökéletes gyönyör pillanatát követően hörögve elment.

Tudnom kellett volna, mi a helyzet, amikor hanyatt zuhant az ágyon, és magához ölelt tetoválásokkal borított, izmos karjával.

Sejthettem volna az igazat, amikor rám tört az álmatlan alvás.

Amikor reggel felébredtem, és ő nem volt mellettem, rádöbbentem, hogy egész idő alatt éppen erre számítottam.

1. FEJEZET

Nikki

Egy évvel később

– Miss Nikki? – szólalt meg egy félénk hangocska a hátam mögül.

Éppen az eldobható kávéspoharamat töltöttem meg újra a kisasztal mellett. Kedd esténként kibéreltük ezt a tágas tanácstermet az egyik irodaépület alagsorában. Az asztal hátul, a fal mellett állt.

Adtam magamnak egy pillanatot, hogy összeszedjem magamat az intenzív foglalkozás után, aztán az arcomon kedves mosollyal megfordultam.

Brenna.

Ott állt előttem, idegesen összekulcsolta az ujjait, és a szeme körül a kék folt már kezdett elhalványulni. Az önsegítő megbeszélés során egyetlen szót sem szólt, de már azt is kisebb győzelemnek tekintettem, hogy egyáltalán eljött.

– Szia – mondtam barátságosan. Hirtelen úgy éreztem, hogy a szívem egyszerűen nem fér el a mellemben. – Mit gondolsz, milyen volt a mai összejövetel?

Ráharapott az alsó ajkára.

– Jó volt. Itt mindenki nagyon kedves.

– Ezt örömmel hallom. Azt akarjuk, hogy jól érezzétek magatokat. Ez biztonságos hely.

– Biztonságban érzem itt magam. – Kissé elsápadt, amikor kimondta ezeket a szavakat. Mintha korábban még sosem lett volna biztonságban, vagy esetleg félt volna attól, hogy szembenézzen a valósággal. Rövid habozás után folytatta. – Szeretnék elmondani neked valamit.

Letettem a poharamat, Brenna felé fordultam.

– Nyugodtan. Nekem bármit elmesélhetsz.

Volt valami ebben a fiatal lányban, ami szíven ütött. Legszívesebben magamhoz öleltem volna, hogy megvédjem. Az idők végezetéig így gondoskodtam volna a biztonságáról.

Egy kétéves kisfiú alig tizennyolc éves anyukájaként már így is egy egész életre elegendő megpróbáltatáson ment keresztül. A rengeteg kellemetlenség legnagyobb részét a pasija okozta.

– Otthagytam.

Megkönnyebbülés.

Néha engem is meglepett, hogy ez az érzés ennyire intenzív tud lenni.

– Büszke vagyok rád – mondtam, és még csak meg sem próbáltam eltitkolni az érzelmeimet. – Hol laksz most?

– Anyukáméknál. Azt mondta, hogy Kyle és én ott lehetünk egy darabig, amíg talpra nem állok.

– Ez jó. Nagyon jó. Szükséged van pénzre? Bármire?

Tudtam, hogy túlságosan nagylelkű vagyok. Túl sokat kínálok fel neki. Csakhogy Brenna esetében nem tudtam visszafogni magamat. Csakis arra vágytam, hogy boldogabb legyen, közben persze tisztában voltam azzal, hogy Kathy, a csoportunk munkáját felügyelő pszichológusunk – amúgy az én mentorom is – bizonyára azt mondta volna, hogy túl lelkes vagyok.

Meg azzal is, hogy őszintén a képembe vágta volna: megszegem a szabályokat.

Előfordulhat, hogy tényleg ennyire defektes a személyiségem. Nem érdekelt. Egyszerűen csak… tenni akartam valamit.

Nem is csak valamit.

Az az igazság, hogy hajlandó lettem volna neki adni mindenemet.

Brenna az ajkát csücsörítette.

– Már az is nagyon sokat jelentett, hogy ott voltál azon az estén. Nem hiszem, hogy elég bátor lettem volna ahhoz, hogy bárki mást felhívjak. Még sosem rettegtem ennyire – saját magam vagy a fiam miatt. Te pont akkor voltál ott, amikor a legnagyobb szükségünk volt rád. Fogalmam sincs arról, hogy tudnám viszonozni.

Ingerülten megráztam a fejemet, de közben könnybe borult a szemem.

– Nincs szükség arra, hogy bármit is viszonozz. Nekem tökéletesen elég, hogy ti ketten biztonságban vagytok. Ugye elmentetted a telefonszámom? Ha bármire, de tényleg bármire szükséged lenne, azonnal hívj.

– Így lesz – ígérte meg. Egy pillanatra lesütötte a tekintetét, majd újra rám nézett. Az arcára kiült a bizalom. – Csak azt akartam, hogy tudd.

– Örülök neki.

Biccentett, én rámosolyogtam, mielőtt megfordult volna, hogy felmenjen az alagsorból.

A boldogságtól megszédülve visszafordultam az asztal felé, két kézzel megtámaszkodtam, és a fejemet lehajtva teleszívtam levegővel a tüdőmet.

Két évvel ezelőtt fejest ugrottam a mély vízbe, és jelentkeztem néhány intenzív online tanfolyamra, pszichológiát tanultam. Először senkinek sem szóltam erről, mert igazából én magam sem tudtam, mégis mi késztetett arra, hogy ezen az úton induljak el. Bizonytalansággal töltött el az utazás célja, de az is, hogy valaha is eljuthatok-e oda.

Legkevésbé pedig azt tudtam, hogy miért is csinálom.

Milyen cél vezet.

Végül rájöttem, hogy egyszerűen csak segíteni akarok.

Minden erőfeszítést megér, ha jobbá tudom tenni az emberek életét, ha megmutathatom nekik, hogy a rengeteg szörnyűség és fájdalom dacára is szép a világ.

Persze lehet, hogy Sydney miatt vágtam bele.

Ami nem baj.

Egy dologgal azonban nagyon is tisztában voltam: miután átéltem egy olyan iszonyatos veszteséget, szerettem volna jobb hellyé tenni a világot.

Ez persze nem jelenti azt, hogy az elmúlt két évem ne lett volna nehéz. Igencsak komoly erőfeszítést igényelt egyensúlyt teremteni az internetes tanfolyamok meg a munkahelyem, Rynna barátnőm étterme, a Pöttöm Pite között. Ráadásul dr. Kathy irányításával gyakornokként közreműködök a bántalmazott nők önsegítő programjában.

Most viszont?

Olyan nyilvánvaló, hogy megérte a sok erőfeszítés.

Mosolygó arccal rendet raktam az üdítős asztal környékén, miközben Kathy elpakolta az összehajtható székeket.

– Kész vagy?

Felkaptam a táskám és a vállamra akasztottam.

– Igen.

Lekapcsoltuk a világítást, és felmentünk a lépcsőn. A földszinten sötétség fogadott minket, a kijárathoz mentünk, ki az ajtón, és a lépcsőn lesiettünk a járdára.

Sűrű és párás alabamai levegő fogadott minket. Meleg volt a nyári éjszaka.

Ezen a környéken ilyen késő este teremtett lélek sem járt. Az utca két oldalán sorakozó egy- és kétemeletes irodaépületek nagyjából egyidősek lehettek a városunkkal, Gingham Lakesszel.

A messzeségből autók zúgása hallatszott, Kathy cipője hangosan kopogott a járdán, ahogy odasietett az autójához. Ott parkolt az enyém előtt.

– Jó éjszakát! – szólt hátra.

– Jó éjszakát! Jövő héten folytatjuk! – kiáltottam a vállam felett hátranézve, és megkerültem az öreg járgányomat, hogy én is beüljek. Kathy megállt a kocsija mellett.

– Nagyon ügyes voltál ma, Nikki. Komolyan mondom. Ezek a nők jól érzik magukat veled.

Visszafordultam.

Vicces, hogy általában mindenütt én vagyok a mókamester. Ösztönösen imádok nevetni és tréfálkozni. Ebben a pillanatban azonban komoly maradt az arcom.

– Remélem, hogy így van.

Kathy gyengéden elmosolyodott.

– De még mennyire! Egyértelmű, hogy téged a megfelelő célkitűzések vezérelnek. Te tényleg itt akarsz lenni.

Ahogy kimondta ezeket a szavakat, már be is ült a kocsijába, és elindította a motort. A fényszórói belemetszettek a sötétségbe.

Boldog vigyorral kinyitottam az autóm ajtaját, és már éppen beültem volna, ám észrevettem, hogy valaki egy apróra összehajtogatott papírt dugott be az egyik ablaktörlő alá.

Kihúztam onnan, beültem a kocsiba, beindítottam a motort, és csak utána hajtogattam szét a papírt, azt gondoltam, valamilyen kupon lesz, reklám vagy szóróanyag.

A szívem azonban megdermedt.

Mély macskakaparással vésték a betűket a lapra.

Ne feledkezz meg rólam! Eljövök érted.

A cetli kihullott a kezemből, és két kézzel megragadtam a kormányt. Körbevillant a tekintetem, és összeszűkülő szemmel szétnéztem az árnyak között.

Semmit sem láttam.

Életnek nyoma sem volt a környéken. Csupán Kathy kocsijának féklámpája világított, ahogy várta, hogy felzárkózzak mögé.

Félelem mart a gyomromba, és úgy éreztem, mintha hirtelen tonnás súly nehezedne a vállamra, mert lelki szemeim előtt felragyogott Brenna és Kyle arca.

Az a mocsok!

Azt gondolta, hogy meg tud ijeszteni.

Hát tévedett.

2. FEJEZET

Ollie

Mégis mi a fenét művelek itt? Csak nem lehetek ennyire hülye? Ez már több a soknál! Csakhogy tehetetlen voltam. Nem tudtam visszafogni magamat.

Ha róla volt szó, akkor semmiképpen.

Ez már beteges.

Nem számít.

Este tíz is elmúlt, amikor a kocsimmal óvatosan beálltam a járgánya mögé. Ettől már megint kiakadtam.

A csaj ugyanis keresztültáncolt az elhagyott parkolóhelyen.

Egyedül.

Már csak annyi hiányzott volna, hogy egy céltáblát ragasszon a mellére.

Megremegtem a rám törő dühtől, miközben a tekintetem végigsiklott a lepusztult környéken.

A parkolóhelyet egy igencsak megviselt bérház mögött alakították ki. Azt a benyomást keltette, mintha eleve abból a szándékból építették volna ilyenre, hogy a gazemberek kihasználhassák mások védtelenségét és sebezhetőségét. Csupán néhány halvány fényű utcai lámpa próbált sikertelenül szembeszállni a fojtogató sötéttel. A kátyúkkal teli járdán alig néhány apró foltot világítottak meg.

A parkolóhely túlsó végében két szemeteskonténer állt. Az árnyékuk fenyegetően borult az aszfaltra, mintha csak nyugtalanul arra vártak volna, hogy statisztaként szerepet kaphassanak egy rémtörténetben.

A karcsú női alak lehajtott fejjel indult el a bérház külső lépcsője felé. Észre sem vette, hogy én is itt vagyok, mivel minden figyelmét lekötötte a kezében tartott mobiltelefon.

Nem tudtam, hogy a kettő közül melyik a rosszabb.

A mobilozás, vagy hogy a másik kezében egy jókora kézitáskát tartott, amit úgy lengetett maga mellett, mintha kifejezetten szerette volna felajánlani az arra járó tolvajoknak.

Fájdalom hasított a mellkasomba.

Vakmerő ez a lány.

Mellesleg testhezálló piros nadrágot és egy olyan elképesztő, virágmintás, bő blúzt viselt, amilyet eddig csak nagymamakorú nőkön láttam.

Hogy a fenébe sikerült még így is elérnie, hogy felálljon a farkam? Nem tudtam, de az hétszentség, hogy ilyen állapotban fészkelődtem az ülésemben.

A világosbarna, szőkés árnyalatú hajtincsek egytenyérnyire lógtak a válla alá. A haja kócos volt, vad és zabolátlan.

Pont, mint a személyisége.

Aranyból volt a szíve, és ragyogott a lelke.

A két lábon járó napkelte.

Magas volt és karcsú. A vonásai élesek, karja-lába izmos. Kénytelen voltam arra emlékeztetni magam, hogy én valójában a gömbölyű idomokat, a nagy melleket és a jókora seggeket kedvelem.

Most mégis Nikki Walterst bámultam.

Az állandó fejfájásom okozóját.

Erősen szorítva a kormánykereket, beálltam mögé az autómmal. Amikor hirtelen beragyogta a fényszóróm, ijedtében jó fél méterrel felugrott a levegőbe. Megpördült, mobiltelefonos kezét a szívére szorította.

A döbbenettől tágra nyílt a szája.

Na, legalább végre észrevett.

Üresbe tettem az öreg Mustangomat, feltéptem az ajtót, és igencsak dühösen szálltam ki, mert úgy éreztem, hogy ez a csaj még csak hírből sem ismeri a megfontoltságot.

Nem figyel saját biztonságára.

Úgy állt ott, mint az úttesten az autó lámpái elé került szarvas, akit mindjárt elgázolnak, ám mégsem tud megmozdulni vagy bármit tenni.

Felkészülve a veszekedésre mozgásba lendültem.

Az arcáról abban a pillanatban eltűnt a félelem, ahogy felismert.

A szeme olyan indigókék színű volt, mint egy kettétört drágakő belseje.

Ott izzott benne Nikki sajátos, felháborodott haragja.

A bánat és valamilyen elvarázsolt hűség.

Az isten verje meg…, hogy lehetek ennyire hülye?

Csakhogy Nikki közelében egyszerűen nem voltam a magam ura.

3. FEJEZET

Nikki

– Ollie! – hörögtem a nevét, és megpróbáltam összeszedni magamat, hogy ne essek össze. – Jól rám ijesztettél.

Kis híján lefújtam a gázszprével, ami nem lett volna kellemes.

Legalábbis annyira nem, mint amennyire szívdöglesztő ez a fickó.

A gázszpré egész biztosan hazavágta volna az arcát, amire amúgy nagyon is rászolgált. Főleg azután, hogy megtaláltam azt a cédulát a kocsimon.

– Minden okod megvan rá, hogy félj.

Az utcai lámpák halvány fényében a szívem összevissza vert, miközben nagy nehezen megpróbáltam elég levegőt beszívni ahhoz, hogy ne hörögjek. Az ereimben egyszerre lángolt a pánik és a dühös meglepettség.

Eleve pattanásig feszült idegekkel szálltam ki a kocsimból, a legkisebb zajra is összerezzentem, mert attól féltem, hogy az a kis faszfej esetleg követett. Megfenyegetett, mert azt hitte, hogy feladom a küzdelmet, és Brennát visszaküldöm hozzá. Talán attól sem riadna vissza, hogy ugyanúgy elbánjon velem, ahogy a barátnőjével. Vagy még szörnyűbben.

– És egészen pontosan, mitől is kellene félnem, Oliver?

Felhördült.

– Mi van, ha nem én állok itt, hanem egy zsákmányra leső seggfej? Valami undorító fasz, aki épp áldozatot keres.

Na, most éppenséggel Ollie az, akitől megrémülök. Persze nem attól félek, hogy megver. Ez a fickó ugyanis kizárólag a szívemre jelent veszélyt.

Galádul mindig akkor bukkan fel az életemben, amikor nincs elég lelki erőm ahhoz, hogy ellenálljak neki. Ma este annyira kikészültem, hogy már a puszta látványától megbicsaklott a térdem.

Azt gondoltam, eléggé egyértelműen a tudtára adtam, hogy nem kérek belőle. Többé már nem. Azután, ami egy évvel ezelőtt történt, semmiképpen.

Megvigasztalni valakit nem azt jelenti, hogy lábtörlőnek használjuk.

Márpedig ő éppen ezt tette velem.

Arra kellettem neki, hogy ormótlan bakancsáról belém törölhesse a mocskot.

Megráztam a fejem.

– Itt csak egyetlen seggfej van, mégpedig te.

Gyönyörű szájából dühös hördülés tört elő. Megpróbáltam úgy tenni, mintha nem vettem volna észre.

– Nyugodtan nevezz seggfejnek, semmi baj. Rászolgáltam. Csakhogy ettől még tény, hogy egyedül vagy a sötétben. Sebezhetően. Bárki megtámadhatna.

Ahogy kimondta az utolsó szavakat, lenyűgöző arcán átvillant az aggodalom. Ez leginkább azért fájt nekem, mert tudtam, őszinte.

És pontosan ez volt az oka annak, hogy nem mesélhettem el neki, hogy mi történt ma este.

Azt követelné ugyanis, hogy fejezzem be. A fejemhez vágná, hogy veszélybe sodrom magam, és ostobaság, amit csinálok.

Nemtörődöm vagyok.

Pedig én még soha az életben nem törődtem másokkal.

Dühösen rám meredt.

Mágneses erőként remegett közöttünk a vonzódás. Mintha mi ketten megdermedtünk volna, miközben körülöttünk tovább forgott a világ.

Már nem mozogtunk együtt a bolygóval, ehelyett mindörökre bekerültünk a pokol előcsarnokába.

Remegés futott végig rajtam, ám ennek semmi köze sem volt az alig néhány pillanattal korábban érzett rémülethez.

Ebből a pasiból ugyanis hatalmas energia áradt, bombázta a testemet, és úgy éreztem, mintha egy hideg téli napon odaültem volna a forró kályha mellé.

Olyan erősen vonzódtam hozzá, hogy nehéz lett volna elhinni, ő nem érzi ennek az illatát a levegőben.

A sistergő, fortyogó, könyörgő vágyat.

Működik a kémia.

Bármennyire szerettem volna, hogy ez ne így legyen, kettőnk között ott volt a kapcsolat.

Fájdalmasan.

Eszem ágában sem volt szomorúan elmosolyodni. Csak hát vannak dolgok, amiket képtelenség megakadályozni. Főleg azok után, hogy kettőnk kapcsolatában semmi sem úgy alakult, ahogy azt bármikor is gondoltuk volna.

– Az a nagy helyzet, hogy senki sem vár otthon, így nincs, aki vigyázhatna rám, igaz?

Felkapta a fejét, és az arcán átvillant a bánat meg jó pár olyan érzelem, amikről nem akartam tudni.

– Szerinted mégis miért vagyok itt, Nikki? Rád vigyázok.

Becsuktam a szemem, és megpróbáltam úgy tenni, mintha nem örülnék a vallomásának. Annak, hogy biztonságot, védelmet és törődést ígért. Csakhogy az öröm ott volt bennem, és szétáradva, pörögve gúnyolódott velem.

Ezt az érzést azonban körülvette a gyűlölet kemény burka. Ollie kihasznált engem, mert én megengedtem ezt neki.

– Azért vagy itt, hogy vigyázz rám? – kérdeztem hitetlenkedve.

– Bizony.

Ollie a dühtől kővé dermedve, szigorú arckifejezéssel állt bivalyerős, fekete kocsija mellett. Az a járgány majdnem olyan dögös volt, mint ez a pasi.

Leginkább egy könyörtelen fenevadra emlékeztetett hosszú, hátrafésült, sötétszőke hajával. A halántékán egészen rövidre vágatta, és az arcát keretező, dús szakállát is gondosan megnyírta.

Mintha ezt a toronymagas pasit agresszív izomkötegekből és gyönyörűen megrajzolt tetoválásokból rakták volna össze.

A teljes bal karját beborította a tó hátborzongató képmása, a jobbján pedig a csuklójától egészen a könyökéig azt a lilán ragyogó díszcsorbával teli mezőt láttam, amin gyermekkorunkban szaladgáltunk. Alkarja hatalmas izmai megfeszültek, ahogy dühösen megszorította a kocsi ajtaját. Így jól láthattam az elfehéredő bütykeire tetovált szavakat.

Lost a bal kezén és soul a jobbon. Elveszett lélek.

Mintha ezt a két szót azzal a szándékkal tetoválták volna oda, hogy gyomorszájon vágjanak, amikor csak megpillantom őket. Mindörökre emlékeztetnek arra, amit Ollie elveszített.

Amit mi elveszítettünk.

Összeszorítottam az ajkam.

– Talán nem akarom azt, hogy itt legyél.

– Azt sajnálhatod.

Öntelt idióta.

Hüvelykujjammal a lakásom felé böktem.

– Semmi szükség rá, hogy jelenetet rendezz, Ollie. Nehéz volt a napom, és most csak arra vágyom, hogy felmenjek a lépcsőn, igyak egy pohár bort, és bemásszak az ágyamba.

Ellépett a kocsijától, és bevágta az ajtaját.

– Merre jártál ma este? – kérdezte ingerülten, mintha valami rosszat tettem volna.

A testének minden porcikája kőkemény, szögletes és lenyűgöző volt. Tiltott tartomány, amiből áradt a szexuális vonzerő.

Az egészbe csak belekavart a zafírkék szemének mélyén súlyosan sötétlő, zavarba ejtő kedvessége. Csak ritkán fordult elő, hogy puha ajkán ne ragyogott volna kedves mosoly.

Igazi titok ez a férfi.

Rejtély a függöny mögött.

Megírásra váró, izgalmas regény.

Kit akarok én becsapni?

Elég volt egyetlen pillantást vetnem rá ahhoz, hogy csakis a szexen járjon az eszem.

Csakhogy túl sokszor törte össze a szívemet ahhoz, hogy még egyszer beleessek ebbe a csapdába.

Szomorúan felsóhajtottam.

– A rehabilitációs női csoportban voltam. Emlékszel? Ahol gyakornok vagyok. Tudod… azért, hogy majd lediplomázhassak.

Eszem ágában sem volt mindezt gúnytól csöpögő hangon a képébe vágni, mégis ez történt. Ollie ugyanis mesterien értett ahhoz, hogy felbőszítsen.

– Még szép, hogy emlékszem. Csak fel sem merült bennem, hogy emiatt késő éjjel kellene rohangálnod – válaszolta legalább olyan ingerült hangon, mint ahogy előbb én beszéltem.

– Az embereknek megvan a maguk élete, Ollie. A munkájuk és a családjuk. Emiatt az ilyen összejöveteleket csak munkaidő után lehet megtartani. Ezt ugye te is belátod?

– Hát igen. Akkor ez azt jelenti, hogy én leszek a sofőröd. – Ezt úgy mondta, mintha a világ legtermészetesebb dolga lett volna.

Mi a fenéért bánik egyfolytában így velem? Vonz, egyre közelebb húz magához.

Csakhogy valahányszor összeütköztünk, úgy éreztem, fejjel rohanok a falnak.

– Kösz, de nem.

– Ez nem vita tárgya. – Zord volt a hangja. Kemény és ellentmondást nem tűrő.

Pont olyan, mint ő maga.

Dühösen kifújtam a levegőt.

– Ott van neked a bár. Már nem vagyok kislány, ha esetleg nem vetted volna észre. Nem kell aggódnod miattam.

– Lehetetlen dolgot kérsz.

Mintha szíven döfött volna.

Ezt éreztem, amikor ilyenekről beszélt. Az évek során millió apró vágást ejtett a bőrömön, én meg elvéreztem.

– Egy éve nem jártál itt. Miért pont most?

Összerezzent, és egy pillanatra nagyon sebezhetőnek tűnt az arca.

– Ma este Lillith benézett az Olive’sba. Elmondta, hogy a múltkor nem mentél el piálni vele, és legalább egy hete a bárban sem jártál. Küldtem neked egy üzenetet, de nem válaszoltál. Ahogy már mondtam, aggódtam miattad.

Basszus.

Kurvára nem hiányzott az, hogy elolvadjak ettől a pasitól.

– Azért tettük át Lilyvel a piálást, mert tanulnom kellett a vizsgákra. Ő ezt jól tudta. A foglalkozások alatt kikapcsolom a mobilomat, hogy a csengése ne zavarjon. Csak akkor kapcsoltam vissza, amikor beültem a kocsiba. Ezenfelül csupán három napja nem jártam a bárban. Három napja.

Felháborodva mondtam ki az utolsó szavakat.

Mert ő úgy állított be ide, mintha hiányoztam volna neki.

Csakhogy, amikor ránéztem, felmerült bennem az a lehetőség, hogy tényleg hiányoztam. Túl veszélyes volt ez a gondolat ahhoz, hogy komolyan megfontoljam.

– Nagylány vagyok, Ollie. Hazaértem. Biztonságban. Most már mehetsz a dolgodra.

Megvillant átható tekintete, és összeszorított ajka arról árulkodott, hogy valamivel megbántottam.

– Na persze, biztonságban vagy. Most talán igen. Istennek legyen hála ezért, hiszen késő éjjel úgy táncikáltál az aszfalton, hogy az arcodra tapadt a mobilod, és rohadtul nem törődtél vele, mi folyik körülötted. Tudod, hogy ez milyen nagy felelőtlenség? Éppen ezért jövő héten én leszek a sofőröd.

Dühösen felhorkantam.

Hihetetlen ez a fickó.

– Igenis figyeltem a környéket. A telefonomat beprogramoztam, hogy egy gombbal hívja a rendőrséget, és a gázszpré ott volt a kezemben. Szerinted nem venném észre, ha valaki megpróbálna a kocsijával beállni a parkolónkba?

– Mi az, hogy figyeltél? Nyavalyát! Egy pillanat alatt befoghatták volna a szádat, és már azelőtt bevághattak volna egy kocsi csomagtartójába, hogy egyáltalán észbe kaphattál volna.

Oldalra hajtottam a fejem.

– Talán jól is esett volna, ha valami a számra tapad… a csomagtartót viszont szívesen kihagynám.

Néha nem tudom visszafogni magamat, és visszavágok az ostobaságaira.

Ollie felvicsorgott. Szó szerint vicsorgott, amitől bizsergés futott végig a hátamon, és az energia durva, mohó simogatásként zúdult rá a bőrömre.

– Ez cseppet sem vicces, Nikki! – hörögte, és egy lépéssel közelebb jött, megállt az orrom előtt.

Nem.

Igaza volt.

Tényleg nem. Azóta semmiképpen, hogy Sydney tizennégy évvel ezelőtt eltűnt.

Tátongó szakadékot hagyott maga után.

Fekete lyukat a mi ragyogó, fényes égboltunkon.

Vérző, jajveszékelő hasadékot.

Belerohant az éjszakába, és nyom nélkül eltűnt.

Azon az estén mindkettejüket elveszítettem. Sydney-t elnyelte a föld, Ollie meg kővé dermedt.

Ugyanannak a társaságnak voltunk a tagjai. Egy összetartó kis bandának. Olyan közel álltunk egymáshoz, mint a családtagjainkhoz, és a kötelékek is legalább olyan erősek voltak. Talán még erősebbek is.

Az a helyzet, hogy Ollie és én betartottuk a három lépés távolságot. Egy világ választott el minket egymástól.

Mégis, hiába telt el azóta oly hosszú idő, ő ragaszkodott hozzám. Diszkréten szemmel tartott. Úgy, mintha egy kisgyermeket védelmezne. Mintha megfeledkezett volna mindarról, amin együtt mentünk keresztül.

Amit jelenthettünk volna a másik számára.

Valamikor nagyon régen ostoba módon fülig belezúgtam.

Alig voltam komolyabb egy kiskamasznál.

A gondot csak az jelentette, hogy Ollie keményen megtartotta a megfelelő távolságot.

Oliver Prestont acélból és sziklákból rakták össze.

Keserűségből és méregből.

Roncsdarabokból.

Egy időzített bomba ketyegett benne.

A helyzetet még nehezebbé tette hatalmas, érző szíve, amiről nem akart tudomást venni. Elrejtette a legsötétebb árnyak mögé.

Emiatt igen nagy veszélyt jelentett a lelkem épségére. Méreg volt a szívemnek. Én meg valahogy újra és újra ott találtam magamat a bárjában a barátaim társaságában, és úgy tréfálkoztam meg mosolyogtam, mintha közben ez a fickó lassan, de biztosan nem ölt volna meg.

Na és most? Úgy éreztem, ez már túl sok.

– Komolyan, Ollie, tök felesleges aggódnod miattam.

Elbizonytalanodva nyelt egy nagyot.

– Mégis aggódok. Nem tudok mást tenni. Nem számít, mennyire szeretnék.

Rám törtek az érzelmek. Vadul. A szemem sarkában előbukkant egy perzselő könnycsepp, és mielőtt észbe kaphattam volna, már el is indult lefelé az arcomon.

– Basszus – suttogta Ollie. Gyorsan felemelte egyik ormótlan mancsát.

Hátrahőköltem.

– Ne érj hozzám!

Azonnal leengedte a kezét.

– Basszus – suttogta újra, ezúttal már frusztráltan. – Sajnálom.

Megráztam a fejem. Megnéztem magamnak az arcát, és nem rejtettem el az ingerültségemet:

– Azt állítod, nem bírnál nem aggódni miattam. Na most, ami engem illet, én igazából annak örülnék, ha nem is gondolnál rám.

Összerezzent, és a sűrű szakálla sem tudta eltakarni, hogy nagyot nyelve mozgásba lendült az ádámcsutkája. Úgy éreztem, hogy olyan szavakat is lenyelt, amiket egyszerűen nem mondhatott ki.

Bezárkózott.

Pajzs mögé bújt.

– Mindig te jársz az eszemben – ismerte be halkan. Érdes volt a hangja.

Ezzel úgy meglepett, hogy elakadt a lélegzetem.

– Nincs jogod ahhoz, hogy beállíts ide, és ilyen dolgokat mondjál nekem. Nem fogok úgy táncolni, ahogy te fütyülsz, Ollie. Nem engedem meg, hogy bábuként rángassál. Többé már nem.

Halkan elkáromkodta magát, aztán lassan felemelte átható tekintetét, hogy újra a szemembe nézzen.

Egybeforrt a pillantásunk.

Akárcsak a lelkünk.

Túszul ejtett minket a mellkasomat és a tüdőmet összeszorító intenzív erő.

Mégis, hogy a pokolba tudnék túllépni rajta?

– Nem fogok bocsánatot kérni azért, hogy törődök veled. Hogy aggódok miattad. De eszem ágában sem volt rád törni és úgy viselkedni, mint egy öntelt faszfej. Csak meg akartam nézni, hogy vagy.

Bizsergés vágtázott végig a torkomban. A fenébe is!

Összeszedtem magam, és hamisan elmosolyodtam.

Remegett a mosolyom.

– Miattam ne aggódj! Tök jól vagyok. Nézd csak! – Felemeltem oldalra a két karom. – Még mindig egy darabban. Szóval nyugodtan leléphetsz, visszamehetsz azzal a dologgal vagy emberrel foglalkozni, akivel általában a kedd estéidet töltöd.

Áradt belőlem a keserűség.

Nem akartam szemét lenni vele. Csakhogy az érzelmek eléggé kezelhetetlenek. Gyorsan, kiszámíthatatlanul törnek az emberre.

Megfeledkezünk magunkról, és nem gondoljuk át a szavainkat.

Más érzelmek viszont alattomosak. Észrevétlenül annyira belénk ivódnak, hogy el sem tudjuk képzelni azt, hogy nem voltak mindig is itt, bennünk.

Hol ezt, hol azt érezzük.

Kicsorognak az ujjaink közül, máskor meg lecsapnak ránk, és az életünk végéig itt maradnak.

A düh. A boldogság. A gyűlölet. A remény. A félelem.

Vonzódás, lángolás és megszállottság.

Azok, akik igazán ismernek, jogosan gondolhatják, hogy Oliver Preston miatt én már ezek mindegyikét átéltem. Lillith egyfolytában ezzel ugrat, én meg hagyom, és úgy teszek, mintha cseppet sem számítana ez az egész.

Ollie volt az egyetlen, akivel kapcsolatban eltitkoltam valamit a barátnőm elől. Lillith azt hiszi, hogy én csupán csúnyán belezúgtam ebbe a fickóba, és ez minden.

Valójában…

Én… komolyan szerelmes voltam belé.

Ez a helyzet, mégpedig immár hosszú évek óta, és iszonyúan fájt, hogy ő nem viszonozta a szerelmem.

Hátrébb léptem.

– Mennem kell.

Sarkon fordultam, és elindultam a lepusztult bérház külső lépcsője felé. Bár Gingham Lakesben komoly felújítási munkálatok kezdődtek, ezt a környéket eddig ez elkerülte.

Ennél többre azonban nem tellett. A Pöttöm Pite vezetőjeként nem fürödtem a pénzben.

Persze ennyi éppen elég volt.

Addig legalábbis, míg be nem fejezem az egyetemet.

Amikor felértem az első emeletre, hátranéztem a vállam felett.

Nem lett volna szabad.

Megremegett a szívem, ahogy Ollie-ra néztem. Nagyon nem tetszett az, ahogy felbámult rám. Bár ne tette volna! Így rám tört a remény és a tűzforró sóvárgás.

Sziklatömbként állva a kocsija mellett egyre csak nézett.

Olyan nagy erővel, mintha itt lett volna mellettem.

Megrészegítően.

Ez nem is pasi, hanem kábítószer.

Elfordultam tőle, és sietve elindultam a lakásom ajtaja felé, amikor a döbbenettől megtántorodtam.

Hangosan felhördültem.

Halálra váltan.

Ledöbbenten.

Aztán pedig a szívem pánikba esve zakatolni kezdett.

Iszonyat lüktetett az ereimben.

Lesújtott rám a rémület.

A számhoz kaptam a kezem, és felkiáltottam:

– Édes istenem!

Éreztem, hogy Ollie felfelé dübörög a lépcsőn. Két másodperccel később odaugrott elém, és hátrébb tolt.

Védelmező testtartásban förmedt rám:

– Ne mozdulj!