Keresd a szerző ajándék novelláit:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerző eddig megjelent művei:

Első tánc, 2016

A főnök, 2017

Egy év Rómában, 2018

Az igazság nyomában – Igazság I., 2018

Az igazság árnyékában – Igazság II., 2019

Az igazság ára – Igazság III., 2019

A főnök 2., 2020

Első tánc (bővített kiadás), 2020

© Baráth Viktória, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6145-50-5

ELŐSZÓ

Drága Sophia,

mire ezt a levelet el tudod olvasni, én már nem leszek. Életem legnehezebb döntése volt, hogy elengedtelek, de remélem, hogy ha felnősz, te is meg fogod érteni, miért tettem. Talán csak napjaim vannak hátra. Talán óráim. Nem tudhatom biztosra, ezért kell most búcsút vennem tőled. Valószínűleg sosem láthatlak kislányként vagy felnőtt nőként, de tudom, hogy nem fog elmúlni úgy nap, hogy ne gondolnék rád. Az az egy nyugtat meg, hogy jó kezekben vagy. A legszebb és legjobb jövőt biztosítjuk neked apáddal, efelől semmi kétségem. Oliver vigyázni fog rád helyettem is. Mellettem nem élhetnél biztonságban. Jogosan kérdezhetnéd, hogy miért szültelek meg, ha tudtam, nem nevelhetlek fel. A válaszom erre annyi, hogy képtelen lettem volna megválni tőled. Egy csoda, hogy megfogantál ezekben a zűrös időkben. Tudtam, hogy ha így is meg akarsz születni, akkor nem állhatok ennek útjába. Érzem, hogy még nagyszerű dolgok várnak rád az életben. A szeretetem határtalan feléd, de az sem véd meg a ránk leselkedő veszélyektől, bármennyire is szeretném. Csak azt az egyet kell tudnod, hogy szeretlek. Bármennyire is haragszol most rám, bármennyire is utálsz, kérlek, ne kételkedj abban, hogy mindent érted tettem. Most talán nem így tűnik, de idővel be fogod látni, hogy így volt helyes. A szívem szakad meg, de most nem a saját érdekeimet kell szem előtt tartanom, hanem a tieidet. Remélem, egyszer te is megtapasztalod majd, milyen érzés anyává válni, és minden tőled telhetőt megtenni a gyermekedért. Akkor, kérlek, gondolj majd rám. És ha addig nem is, de akkor majd bocsáss meg nekem.

Örökké szeretni foglak!

Anya

Mindössze ennyi maradt nekem az édesanyámból. Egy magyarázkodó levél és egy fiatalkori fotó róla, amin egy kocsma előtt áll. Apám nem tudta, hogy elloptam tőle a fényképet. Valószínűleg nem haragudott volna meg érte, de ezt már sosem tudjuk meg. Ez is egy olyan dolog, ami felkerült a listámra, hogy ha majd egyszer találkozunk, bocsánatot kérjek miatta. Úgy tűnik, ebben az anyámra hasonlítok. Mindketten megkésve ismerjük be a hibáinkat.

EGY

A Strip villódzó neonfényei úgy vonzzák a pénzéhes turistákat, mint molylepkét a láng.  Bár a moly nem ismeri fel a veszélyt, de az emberek tudják, mire vállalkoznak, mégis önként és dalolva dobják oda mindenüket néhány percnyi vagy órányi szórakozásért. Ez engem egyáltalán nem zavar, hiszen én is belőlük élek. Arra viszont nem számítanak, hogy tőlem jobban kell tartaniuk, mint a félkarú rablótól. Nálam ugyanis senki sem nyerhet.

A nagy kaszinókban a legkönnyebb elbújni, és a legtöbb nagyhalat is itt lehet kifogni. Szeretek biztosra menni, mert számomra is veszélyes lenne, ha úgy ugranék bele egy melóba, hogy előtte nem mérlegeltem kellően a lehetséges buktatókat. Előfordul, hogy órákon keresztül csak sétálgatok, gyűjtöm az információt, mielőtt lecsapnék. De sokszor megesik, hogy a megérzésemre hallgatok, és pillanatok alatt rátalálok a megfelelő áldozatra. Mint ahogyan most is.

A harmincas éveiben járó, jó kiállású férfi egyedül rulettezik. Az asztalnál többen is álldogálnak, de egyikük sem vele érkezett. Csupán néhány percig figyelem a mozdulatait, ami bőven elég ahhoz, hogy tudjam, ő az igazi. A zakóujja alól kivillanó karóra drágának tűnik, a cipője fényes és tiszta, de nem annyira, mintha az ünneplőjét vette volna fel. Ez nála a hétköznapi viselet. A bőre napbarnított, a haját ápoltan, hátrafésülve hordja. Nem a főbejáraton érkezett, hanem a parkoló felől, tehát kocsival jött. A mobilját az asztalon tartja maga mellett. Fontos ember lehet, akinek állandóan elérhetőnek kell lennie. Azért remélem, hogy egy időre tudja mellőzni a munkáját.

Úgy sétálok mellé, hogy rá se nézek, mintha észre se venném, hogy ott van. Ő felém pillant, én viszont az osztó mozdulatait figyelem, aki épp most pörgeti meg a kereket. Az asztalt kémlelem, kezemben a zsetonjaimat forgatva, de nem teszek le belőlük. Megvárom az első pörgetést.

– Piros 26 – mondja az osztó.

Többen nagyot fújtatnak, egy nő kimondottan örül, az én kiszemeltem pedig elismerően bólogat. Most nyert ezer dollárt, de csak ennyi volt a reakciója. Ez neki aprópénz. Kivárok, így miután az osztó letisztította az asztalt, ismét megteszik a téteket. Én továbbra is csak állok, és idegesen kocogtatom a zsetonjaimat.

– Segíthetek? – szólal meg mellettem a férfi.

Bingó!

– Ó, köszönöm – fordulok felé kétségbeesett arccal. – Még sosem játszottam ilyet.

Elhúzom a számat, és reménykedem, hogy megesik rajtam a szíve. Csábos mosolyt villant felém, ami választ is ad a kérdésemre.

– Nagyobb vagy kisebb kockázatot akar vállalni?

Oh, istenem, de könnyű dolgom lesz!

– Szeretek kockáztatni – nézek mélyen a szemébe.

Ennyi elég is neki. Beszívja az alsó ajkát, és alaposan végigmér. Láthatóan tetszik neki a piros ruha alól kivillanó combom, mert elidőzik rajta egy kicsit.

– Akkor a belső téteket ajánlom – mutat az asztalon lévő számokra.

Ahogy a bal kezét felemeli, megcsillan rajta egy karikagyűrű. Ezt messziről nem láttam, de a viselkedése alapján nem jelenthet akadályt. Sőt, így még jobban akarom őt.

– A számokat?

Értetlenül nézek rá, mint akinek fogalma sincs arról, mik azok a belső tétek.

– Igen, a számokat – bólogat. – Azok tartoznak a belső tétekhez, a külső rekeszek pedig a külső tétekhez. A belső rekeszekkel nagyobb a kockázat, de nagyobb a szorzó is, így többet nyerhet vele.

– Nos, aki nem kockáztat, az nem is nyer, igaz? – mosolygok rá.

– Ezzel egyetértek.

Le sem veszi rólam a szemét. Az sem érdekli, hogy már két kört kihagyott amiatt, hogy nekem magyaráz. Én sem akarom húzni az időt, így amikor az osztó szól, hogy megtehetjük a téteket, száz dollárt teszek a huszonnégyes mezőre.

– Bátor – bólogat a férfi, majd ő is leteszi a zsetonjait az enyémek mellé, de jóval nagyobb értékben.

Az osztó zárja a téteket, és megpörgeti a kereket.

– Ennyire bízik a megérzéseimben? – vonom fel a szemöldököm.

– Talán – bólogat, mire megáll a kerék, és elhúzza a száját. – Vagy csak osztozni akartam a veszteségében.

Figyeljük, ahogy az osztó lehúzza a zsetonjainkat az asztalról, miután megállt a kerék.

– Ez nem az én napom – sóhajtom.

– Még semmi sincs veszve. Meghívhatom egy italra?

Na, ezt már szeretem!

– Nagyon kedves! – mosolygok rá.

A karját nyújtja, és az egyik közeli bárpulthoz vezet. Észnél kell lennem, ezért csak egy pohár pezsgőt kérek. Ő whiskey-t rendel. A zakója belső zsebéből egy pénzcsipeszt húz elő. Kivesz belőle egy ötvenest, és odaadja a mixernek. Nem kéri a visszajárót, amivel vagy a pultos előtt, vagy előttem akar felvágni.

– Ezek szerint nem sokat jár ide – fordul felém, miután koccintottunk.

– Nem igazán. Most próbálom túltenni magam egy csúnya szakításon, és úgy gondoltam, jár nekem egy kis kikapcsolódás.

– Csak ezért utazott a városba?

– Igen. Phoenixből jöttem. És maga?

– Én helyi vagyok. Csak egy kis lazításra ugrottam be a hosszú hét után.

– Nehéz meló?

– A saját vállalkozást mindig nehéz irányítani – fényezi magát. – Hétvégén szükségem van egy kis extra pihenésre.

– Jót is tesz néha egy kis extra pihenés…

A szemébe nézek, és addig tartom a szemkontaktust, amíg csak bírom. Lassan beleharapok az alsó ajkamba, majd a pezsgőbe kortyolok, és óvatosan lenyalom, ami a számon maradt. Úgy bámul rám, mint aki már fejben átgondolta, mit akar velem tenni. Vissza kell fognom magam, ha nem akarom, hogy idő előtt a gatyájába élvezzen. Megfogom a táskámat, de kiejtem a kezemből, mire az közénk esik a földre.

– Jajj, de ügyetlen vagyok! – kiáltok fel.

A férfi már ugrik is, és lehajol, hogy segítsen. Amíg ő a cuccaimat szedi fel, én kinyitom a kezemben maradt kis zacskót, és a tartalmát beleöntöm a poharába. Elkeverem, hogy ne látszódjon, és amilyen gyorsan csak tudom, visszateszem a helyére. Mire a férfi felnéz rám, már kiegyenesedve állok előtte. Lepillantok rá, de ő még mindig a lábaim előtt térdel. A bokámat bámulja, majd ahogy lassan feláll, végig érzem a leheletét a térdemen és a combomon, olyan közel hajol hozzám. Végül találkozik a tekintetünk.

– Ha van még egy kis ideje, szívesen segítenék túljutni azon a szakításon – morogja.

Megemelem a poharamat, és az övéhez koccintom.

– Ezt a sorsszerű találkozásokra!

Kiiszom a pezsgőmet, és figyelem, ahogy ő is hasonlóképpen tesz a whiskey-jével. Izgatottan teszi le az üres poharat a pultra, majd határozott léptekkel elindul a hotel recepciója felé. Félúton beváltjuk a zsetonjainkat.

Nem áldoz sok pénzt a szobára, aminek én kimondottan örülök. A lifttel gyorsan feljutunk a harmadik emeletre, ahol jobbra fordulva megtaláljuk a 311-es ajtót. Előreenged, mint egy igazi úriember, én pedig kedves mosollyal hálálom meg a gesztust. A szobában csak az éjjeli lámpák égnek, így kellemes félhomály fogad minket. Ahogy kettesben maradunk, becsukja mögöttünk az ajtót, és rögtön megragadja a vállamat. A szoba falához nyom, és hirtelen letámad a csókjával, amit viszonzok. Egészen nekem préseli magát, amitől érzem minden egyes porcikáját. Nem nehéz megjátszanom, hogy élvezem. Szeretek vonzó férfiakat kiválasztani, mert akkor legalább nem esik nehezemre megcsókolni őket, és hozzájuk érni. Egy pillanatra elenged, de az arca továbbra is csak pár centire van az enyémtől.

– Mennyibe fog ez nekem kerülni? – lihegi a szemembe nézve.

Sokkal többe, mint gondolnád!

– Kurvának nézel? – vonom össze a szemöldököm.

– Miért, nem vagy az? – tartja a szemkontaktust.

– Nem, nem vagyok. Zavar?

A viselkedéséből ítélve nem ez lenne az első eset, hogy idegen nőkkel szexel, miközben a felesége valószínűleg azt hiszi, hogy a haverjaival sörözik, netán túlórázik.

– Nem zavar. Sőt, most már még jobbak kívánlak, ha ingyen vagy!

Felhúzza a szoknyámat, megfogja a fenekemet, és megemel. Lábamat a dereka köré kulcsolom, majd újra megcsókol. Az ágy felé indul, miközben erősen magához szorít. Le akar tenni, de én a talpamra állok, mielőtt még ledöntene. Értetlenül néz rám.

– Én szeretek felül lenni – lihegem, majd megfordítom, és meglököm a mellkasánál, hogy háttal az ágyra zuhanjon.

Lehuppan, és rögtön hátra is dől. Gyors mozdulatokkal szabadul meg a nadrágjától, miközben én még feljebb húzom a szoknyámat. Türelmetlenül fészkelődik, csak úgy kapkodja a levegőt, amikor feltérdelek az ágyra. Fölé hajolok, mire megragadja a csípőmet, és magához húz. A csókja egyre követelőzőbb. Már épp félrehúzná a bugyimat, amikor elkapom a kezét, és átvezetem a mellemre, de nem marad ott sokáig. Visszacsúsztatja az oldalamra, majd a csípőmre, és megint a bugyimban van. Valami nincs rendben. Nem szokott ilyen sokáig tartani. Próbálom húzni az időt, de annyira heves, hogy érzem, bármelyik pillanatban megelégelheti a lassúságomat. A nyakamat harapdálja, csókolgatja, miközben a csípőjét ütemesen hozzám dörgöli. Lenyúl a lábaim közé, és kiszabadítja magát az alsónadrágjából. Hát, ennyi volt, eddig tudtam húzni… Megragadja a bugyimat, és oldalra tolja, majd hirtelen elengedi. Ekkor érzem, hogy a másik keze is végigcsúszik az oldalamon, le az ágyra. Már nem csókolja a nyakamat. Ernyedten fekszik alattam, egy testrészét leszámítva. A szeme csukva, a feje oldalra billent.

– Na végre! – sóhajtom megkönnyebbülten.

Megigazítom a bugyimat, és lemászom róla. Rendbe szedem magam, majd megkeresem a zakóját és a nadrágját. A zsebében találok egy slusszkulcsot, néhány névjegykártyát, a pénzcsipeszt és hitelkártyákat. Bár nagy a kísértés, semmilyen lenyomozható dolgot nem vehetek el tőle. Mindent visszatuszkolok a zsebébe, csak a készpénzt teszem a kistáskámba, ami így önmagában sem rossz zsákmány. A nadrágját visszadobom a földre, de amikor végignézek rajta, ahogy az ágyon fekszik félig meztelenül, inkább letakarom a zakójával. Bár azt is megérdemelné a szemét, hogy levágjam a farkát, ha házas emberként más nőket kúrogat. De nem vagyok én önjelölt igazságosztó. Elveszem, amiért jöttem, és távozom. De azért örülök, hogy egy ilyen taplóval hozott össze a sors. Ezek után talán elgondolkodik rajta, hogy nem kéne idegen nőket hajkurásznia.

Megigazítom a ruhámat, és nyugodtan lépek ki a szobából, majd a hátsó lépcsőház felé indulok. Kicsit gyorsabban haladok, mert sosem tudhatom, mi fog történni a következő pillanatban. Nem akarok lebukni. Belököm magam előtt az ajtót, és lemegyek a földszintre, ahol nem a főbejárat irányába, hanem a kinti parkoló felé indulok. Ahogy kilépek az ajtón, lehúzom a szőke parókámat, és a szemetes konténerbe dobom. Na nem mintha attól félnék, hogy ez a pöcsfej feljelentene, hiszen akkor ő is lebukna. Úgyis lapítani fog, de azért fő az elővigyázatosság. Ebből a pénzből úgyis futja majd új parókákra.

– Figyel maga egyáltalán? – szól rám az egyik vendég az asztaltól.

– Hogy mi?

Megrázom magam, és ránézek.

– Azt mondtam, hogy sonka nélkül kérem az omlettet!

Annyira elgondolkodtam, hogy nem is hallottam, mit mondott.

– Persze, sonka nélküli omlett – bólogatok, majd felírom a kis cetlimre a rendelését. – Ezen kívül még valamit?

– Kértünk két kávét – teszi hozzá a férfi, akivel érkezett.

– Az megvan, persze! Két kávé és egy omlett.

– Két omlett! – javít ki a nő.

– Két omlett. Máris hozom!

Letépem a felső cetlit, majd a kötényem zsebébe dugom a jegyzettömbömet, és a pult mögé lépek.

– Két omlett sonka nélkül! – kiáltok be a konyhára, és feltűzöm a papírt.

– Hosszú éjszaka? – lép mellém Violet, aki szintén leadja a rendelést.

Magamhoz veszem a kávéskannát.

– Elég hosszú – vigyorgok. – Találkoztam egy jóképű pasival.

– Ó, és milyen volt? – vonja fel a szemöldökét.

– Hát… Megkaptam tőle mindent, amire vágytam!

Violet vihogva tölti újra a kávédarálót. Senkinek sem számoltam be arról, hogy mivel foglalkozom éjszakánként, egyrészt a saját, másrészt az ő védelmükben. Mindenkinek jobb így. Bár az is hozzátartozik, hogy nincsenek igazából olyan barátaim, akikkel szívesen megosztanám a titkaimat. A legtöbben csak kollégák, akikkel elvagyunk, közösen melózunk, de ennyi. Senkit nem engedek túl közel magamhoz, mert már megtanultam, hogy annak sosincs jó vége.

– Megkaphatnánk a kávénkat? – kiált oda a vendég.

– Máris viszem! – szólok vissza.

Violet közelebb hajol hozzám, és csak ennyit mond:

– Ha bele akarsz köpni, én nem láttam semmit!

Ezzel kikerül, felveszi a pultról az elkészült pirítóst, és elindul az asztalok felé. Szívem szerint megtenném, de félek, hogy kirúgnak. A főnököm így is rám van szállva, nem engedhetek meg magamnak egy ilyen hibát. Szükségem van a pénzre, mert nem mindig van akkora szerencsém, mint tegnap. Mosollyal az arcomon lépek a vendégekhez, és kávét töltök nekik. A borravalótól már úgyis elbúcsúzhatok, szeretném a panaszt is megúszni.

Szerencsére már nem sok van hátra a mai műszakból. Hamarosan jön a váltás, és végre hazamehetek pihenni. Amikor a menedzser megjelenik a kis dossziéjával, tudom, hogy ez csak egyet jelenthet.

– Jake! – szaladok utána.

Már attól rosszul vagyok, ahogy rám néz, de mosolyogva lépek elé.

– Mi az? – kérdezi flegmán.

– Megvan már a jövő heti beosztás?

Kutakodik a papírjai között, majd felém nyújt egy lapot. Ezzel sarkon fordul, és elindul a konyha felé, de amikor végignézem a napokat, rögtön utánaszólok.

– Hé, várj! – megyek utána. Majdnem rám csapja a konyha ajtaját, de még időben kivédem. – Pénteken szóltam, hogy jövő szerdától kiveszek öt napot.

– Nem tudom megoldani máshogy, be kell jönnöd! – közli.

Rám se néz, úgy csinál, mintha a közelében se lennék.

– Nagyon fontos dolgom van! Direkt szóltam előre! – nyomatékosítom.

– Én pedig most szólok, hogy nem kapsz szabit. A kedd és a péntek szabad, akkor azt csinálsz, amit akarsz.

– És ha elcserélem valakivel a műszakomat? Violetnek úgyis kell a pénz, beugrik helyettem.

– Violet sem dolgozhat többet, mint amit a törvény előír. Nem szeretem a cseréket, mindenki úgy jön, ahogy be van írva és kész.

Érzem, hogy ez nem a munkáról szól. Ez csak a személyes bosszúja ellenem, de nem használhatja ki a pozícióját. Követem az öltözőbe, ahol végre kettesben maradunk. Amíg kiragasztja a beosztásokat a falra, egészen közel lépek hozzá. Összeszedem magam, és igyekszem minél higgadtabban viselkedni.

– Nézd, nagyon sajnálom, ha megbántottalak – mondom halkan, szinte suttogva.

Végre felém fordul, és egyenesen a szemembe néz.

– Nem bántottál meg – rázza meg a fejét. – Minden férfi arról álmodozik, hogy a barátnője kisurranjon mellőle az ágyból az éjszaka közepén, majd másnap közölje a munkahelyén, hogy ennyi volt.

Leszegem a fejem. Tudom, hogy nem volt szép tőlem, és hogy nagyon hülyén csináltam.

– Elcsesztem, oké? – bólogatok. – Tudom. De nem miattad volt.

– Ó, jajj, kérlek, csak ezt a szar dumát ne! – kerül ki, de én nem hagyom, hogy kilépjen az öltözőből.

– Jake, nézz rám! – állok elé a szemébe nézve. – Látod, hogy mekkora szarkupac vagyok. Az életem romokban van. Csak téged akartalak megkímélni magamtól, mert előbb vagy utóbb úgyis csalódást okoztam volna.

– És miből gondoltad, hogy jobb előbb?

Dühösen tekint le rám. Igen, sajnos ebben is igaza van. Eleve bele se kellett volna kezdenem, de voltam olyan hülye, hogy azt higgyem, képes vagyok egy normális kapcsolatot kialakítani. Megvezettem őt, és már nem tudom jóvátenni. Ennek már több hete, mégsem sikerült rendeznünk a viszonyunkat annyira, hogy legalább ne utáljon. Még az a szerencse, hogy nem rúgott ki.

Csak állunk egymással szemben, és mivel nem tudok mit mondani neki, ezért kikerül, és kilép az öltözőből. Ezt is jól elcsesztem. Pedig olyan szépen alakult minden, kellett nekem ebbe belemenni!

Amikor megérkezik a váltás, átöltözöm, és elindulok haza. A buszon letörten gubbasztok az utolsó sorban ülve, amíg haza nem érek. A jövő hét tartotta bennem eddig a lelket, de most úgy érzem, megint minden a nyakamba zuhant. És nyilván én vagyok a hibás, senki más, mégis nehéz ezt elfogadni. Inkább Jake-re haragszom, és nem magamra, így könnyebb átvészelni.

A házba lépve ledobom a cuccaimat, a hűtőhöz megyek, és kiveszek belőle egy sört, majd folytatom az utamat a hátsó verandára. Leülök a kopott műanyag székre, és rágyújtok. Ráférne már erre a kertre egy fűnyírás és némi gondozás, de semmi kedvem hozzá. A szomszédok sem erőltetik meg magukat, úgyhogy nem lógok ki a sorból. Különben sem arról híres ez a környék, hogy minden tip-top. Az aprócska házak fele olyan rossz állapotban van, hogy csoda, hogy még emberek laknak benne. Olyan közel vagyunk a Striphez, mégis mintha két külön világ lenne. Alig tízpercnyi út választ el minket a fényűzéstől és csillogástól, amíg ez a közösség itt a napi megélhetésért küzd. Az omladozó házak és a drótkerítések világában az a legnagyobb probléma, hogy mi kerüljön este az asztalra, amíg néhány mérföldnyire innen két kézzel szórják a gazdagok a pénzt.

A hamu a cigimről a földre hullik, miközben erőt gyűjtök. Túl kell esnem rajta. A szívem megszakad, de meg kell tennem. Beleiszom a sörömbe, és előhúzom a zsebemből a mobilomat, hogy tárcsázzak.

– Szia! – szól bele Hannah.

– Szia – motyogom. – Nem rosszkor?

– Nem, dehogy, épp hazafelé tartok. Minden rendben?

Nagy levegőt veszek. Előredőlök, és a térdemre könyökölök.

– Nem igazán – sóhajtom. – Nem kaptam szabit jövő hétre.

Néhány másodpercnyi csend a válasz.

– Nagyon vártuk a jövő hetet.

A hangja már egészen máshogy cseng. Lemondóan, szomorúan, csalódottan.

– Tudom, és nagyon sajnálom! – szabadkozom. – Beírtam a táblázatba, hogy szabadságot kérek, de a főnököm nem adta meg. Én is nagyon rákészültem!

Élesen fújja ki a levegőt.

– Sajnálom. Mi lenne, ha mi mennénk hozzád?

– Ne, azt nem akarom – rázom a fejem, miközben kibuggyan egy apró könnycsepp a szemem sarkából, de letörlöm. – Ne gyertek ide, ez a hely… Nem alkalmas vendégek fogadására.

– Nem vendégek vagyunk, hanem a családod! – mordul rám.

– Arra meg főleg nem alkalmas. Figyelj, megpróbálom még megoldani valahogy, de ha nem megy, akkor majd csütörtökön délután elindulok, és ha péntek este hazajövök, akkor…

– Az csak rohanás lenne. Ne aggódj, itt minden rendben! Majd megoldjuk valahogy, hogy haza tudj jönni.

A szívem belefacsarodik a fájdalomba. Annyira szerettem volna végre hazamenni, de valamiért sosem jön össze. Honvágyam van, hiányzik a családom, és nagyon várom már, hogy láthassam őket. Megerednek a könnyeim, nem tudom visszatartani őket.

– Akkor majd legközelebb – csuklik el a hangom.

– Akarsz vele beszélni? – kérdezi Hannah.

– Nem, most nem. Majd holnap felhívlak, most ki kell aludnom magam. Egész éjjel dolgoztam.

– Rendben, ahogy gondolod. Fel a fejjel, mindent megoldunk, ahogy eddig is, oké?

Alig jutok szóhoz, de mivel telefonon keresztül nem látja, hogy bólogatok, ezért muszáj lesz valamit mondanom.

– Igen – suttogom. – Köszönöm!

– Ne köszönj semmit. Ez természetes! Vigyázz magadra!

Ahogy kinyomom a telefont, kitör belőlem a sírás. Fogalmam sincs, mihez kezdenék a családom nélkül. Valószínűleg már rég feladtam volna a harcot, de így, hogy ennyire támogatnak, nem lenne pofám elengedni magam. Küzdök azért, hogy egy nap jobb életem legyen. De ez nem holnap fog bekövetkezni.

Ma úgy gondoltam, vörös leszek. Na nem az a répavörös, hiszen az szörnyen menne a bőröm színéhez, inkább egy kellemes átmenetet választottam a barna és a vörös között. Körbe-körbe járom a kaszinókat, nehogy valamelyikbe idejekorán visszatérjek, és valaki felismerjen. Szerencsére van elég hely a városban, ahol kiszemelhetem a következő áldozatomat.

Ma nem vágyom nagy halra. Fáradt és lehangolt vagyok, ilyenkor nem vagyok képes a legjobb formámat hozni. Ma a közepesen szarral is beérem, de ehhez el kell fogadnom, hogy nem fogok sokat szakítani. Sőt, talán meg sem találom az igazit. Egy ideig csak sétálgatok az asztalok között, és figyelem a tömeget. Szinte nincs is kedvem itt lenni. Legszívesebben hazamennék, és abbahagynám ezt az egészet, de tudom, hogy azzal a szar pincérnői állással nem fogom tudni eltartani még magamat sem. Felszívom hát magam, és alaposabban kémlelem a felhozatalt. Találnom kell valakit. Muszáj találnom valakit.

Órákon keresztül csak figyelek, de senkit sem látok, akinél bepróbálkozhatnék. Vagy túl fiatalok, vagy túl öregek, vagy túl lepukkantak, vagy párral érkeztek, vagy nagyobb társaságban. Egyik sem megfelelő. Csóróktól nem lopok, az sérti az etikai kódexemet. A fiatalok még hiszékenyek, az idősebbeket tisztelem. A társaságban érkezőket pedig értelemszerűen nem tudom elkülöníteni, így ők is kiestek. Úgy tűnik, ez egy ilyen nap. Először a munkában kapok pofont, majd a mellékállásomban is. Csüggedten megyek a bárpulthoz, hogy igyak egyet.

– Egy tequilát, légyszi! – szólok oda a csaposnak.

Leteszem magam mellé a kistáskámat, és felülök az egyik bárszékre. Talán mára le kéne mondanom arról, hogy találjak valakit. Egyszerűen csak haza kéne sétálnom, és elfogadnom, hogy nem minden este van szerencsém.

Amikor megkapom az italomat, rögtön felhajtom, majd ahogy leteszem a poharat, megakad a szemem egy férfin. A pult túloldalán ül, egyedül, sört iszogatva. Magányosnak tűnik. A kezén pedig ott csillog a karikagyűrű, ami felkelti a figyelmemet. Ő is engem néz. Igaz, jóval idősebb nálam, de ápolt, menő ruhája és kiegészítői vannak, a mobilja olyan típusú, ami nemrég került ki a piacra. Nem pont olyan alkat, akikre általában vadászom, de jobb, mint a semmi. Az ötvenes éveiben járhat, ami még pont elfogadható. És mivel le sem veszi rólam a szemét, könnyű prédának tűnik.

Megfogom a táskámat, és közelebb lépek hozzá.

– Szabad? – kérdezem a mellette álló székre mutatva.

– Csak tessék! – biccent.

Marcona kinézetéhez remekül passzol a mély hangja. Leülök, és hagyom, hadd villanjon ki a combom a fekete miniruhámból, amit természetesen jól megbámul. Fészkelődik kicsit a helyén, majd int a csaposnak. Azt hiszem, jó úton haladok.

– Kérnék még egy sört – rendel –, és még valamit, amit a kisasszony iszik.

Kisasszony. Nagyon régimódi, de bejön ez a stílus.

– Egy pohár pezsgőt – mosolygok rá.

A csapos bólint, majd arrébb lép, hogy elkészítse az italokat. A férfi felé fordulok.

– Nagyon köszönöm!

Csábosan rápillantok, ami általában felgyorsítja a folyamatot. Nincs kedvem sokat variálni, már most belecsapnék a lecsóba.

– Igazán nincs mit – néz a szemembe a férfi. – Örülök, hogy élvezhetem a társaságát.

– Egyedül érkezett?

– Igen – bólogat. – Teljesen egyedül.

Ő sem finomkodik, hiszen tudja, mire megy ki a játék. Általában kurvának néznek, de nem szokott zavarni, a lényeg, hogy kettesben kössünk ki egy szobában.

Megkapjuk az italokat, majd koccintunk, és iszunk.

– Sokat jár ide? – kérdezem.

– Eléggé. De eddig unalmas volt. Ez az első alkalom, hogy valami izgalmas is történik.

Mélyreható tekintete sok mindent elárul róla. Elég férfival volt már dolgom ahhoz, hogy kiismerjem őket. A legtöbben üres, érzelemmentes életet élnek, és valami kalandra vágynak. Két kézzel szórják a pénzt, ha drogokról vagy nőkről van szó. De ő más. Visszafogott. Őt megtörte az élet, és nem hisz a tündérmesékben. Ő a kemény valóságban él, ezért nem húzom az időt.

– Ötszáz – szólalok meg.

A szeme se rebben. Nem romantikázni jött, abban biztos vagyok. Gyakorlatiasnak tűnik, ezért jobb, ha minél hamarabb rövidre zárjuk a témát. A legtöbb férfi vadászni akar, becserkészni, azt hinni, hogy ők csavarták el az én fejemet, de ő nem küzd. Hosszan állja a tekintetem, mielőtt bármit is mondana.

– Oké – bólint végül.

Ez könnyen ment. Benne volt a pakliban, hogy elküld, de szerencsére nem így lett. Már csak az utolsó simítást kellene elvégeznem, de a sörét üvegből issza, amibe nehéz beleszórni az altatót. Talán ha felmegyünk a szobába, ott rá tudom majd venni, hogy igyon még valamit.

– Akkor? – vonom fel a szemöldököm.

Mintha halványan elmosolyodna, de inkább csak a szeme csillogása változik meg. Kifizeti a sört és a pezsgőt, majd a recepciónál kivesz egy szobát. Kártyával fizet, és a tárcájába se látok bele, de ha az ötszáz dollárra rábólintott, csak van nála legalább ennyi készpénz. Az első emeletre megyünk, ahol a lifttől rögtön jobbra lévő szoba a miénk. Kinyitja az ajtót, de nem enged előre, hanem egyszerűen besétál. Nyilván egy prostival nem lesz előzékeny és udvarias… Amikor már mindketten bent vagyunk a szobában, magunkra csukom az ajtót, és a minibárhoz lépek. Előveszek két poharat, és leteszem őket a táskám mellé. Ügyelek arra, hogy háttal álljak neki, és egyik tükörből se látszódjon, hogy mit csinálok.

– Iszol valamit? – kérdezem.

– Nem, köszi, elég volt ennyi.

A poharak fölött megáll a kezem. Ez így nem lesz jó.

– Ugyan, lazítani vagyunk itt, nem? – próbálkozom tovább.

Leveszi a zakóját, és az ágyra dobja egy laza mozdulattal.

– Nem iszogatni jöttem – közli nyersen.

A gyomrom görcsbe rándul. Mégis hogy adjam be neki az altatót, ha nem iszik semmit? Erre az esetre nincs forgatókönyvem, egyedül talán az, ha…

Nagyot sóhajtok. Még lefújhatom. Megmondhatom, hogy meggondoltam magam, de akkor fennáll a veszélye, hogy bántani fog. Olyan embernek tűnik, aki megszerzi, amit akar, és ha nem kapja meg, könnyen feldühödik. Ötszáz dollárt ígért. Az is szép összeg, még ha meg is kell érte dolgoznom. Hányingerem van, de végig kell csinálnom. Tudtam, hogy egyszer talán ez az alkalom is eljön, és most itt van. Nem szabad magamra gondolnom. Nem magam miatt teszem.

Elengedem a táskámat, és szembefordulok a férfival. Végül is, nem néz ki olyan rosszul. A testfelépítése arról árulkodik, hogy sokat sportol, vagy legalábbis régebben sportolt. Nem kimondottan jóképű, de ápolt és tiszta. Volt már ennél rosszabb is.

A tekintetén egyáltalán nem látom, hogy kívánna. Talán azért, mert én sem úgy viselkedem vele, mint aki el akarja csábítani. Félek, hogy visszavonja az ajánlatát, ezért lecsúsztatom a vállamról a ruhám pántját, és hagyom, hogy a fekete selyem a padlóra hulljon. A szemével minden mozdulatomat követi, de továbbra is csak áll előttem közömbösen. Veszek egy mély levegőt, és közelebb megyek hozzá. Úgy tűnik, azt akarja, hogy én kezdeményezzek. Végig tartom a szemkontaktust, és amikor elé lépek, határozottan lecsúsztatom az öve alá a kezem. Megnyugszom, hogy elértem a kívánt hatást. Vágyakozva tekintek rá, miközben erősebben simogatom, és közelebb hajolok hozzá, hogy megcsókoljam.

– Az anyád biztosan letépné ezért a golyóimat – morogja, mielőtt az ajkam hozzáérne az övéhez.

– Még jó, hogy nem ismerem az anyámat – suttogom.

– De én igen – vágja rá. – És hidd el, megtenné.

Ledermedek. A szemébe nézek. Úgy pillant le rám, mintha várná a reakciómat, de én hirtelen szóhoz sem jutok. Úgy érzem, mintha megállt volna körülöttem a világ. Ki ez az ember, és mit keres itt?

Ellépek előle, és sietve a ruhámért nyúlok. Minél gyorsabban el kell tűnnöm innen.

– Beszélnem kell veled – közli nyugodtan.

– Én viszont nem akarok beszélgetni – bújok bele a ruhámba.

Felkapom a táskámat. Nem érdekel az az ötszáz dollár, csak minél hamarabb ki akarok jutni ebből a szobából. Az ajtó felé indulok, de ő az utamat állja.

– Akkor csak hallgasd meg, amit mondani akarok.

– Ha nem engedsz el, hívom a rendőröket! – sziszegem.

– És mit mondasz? Hogy nem fizettelek ki? Vagy hogy erőszakkal hoztalak fel ide? Az összes biztonsági kamerán látszik, hogy te jöttél oda hozzám, és önként léptél be ebbe a szobába. A kaszinó tulaja pedig nem hiszem, hogy jó szemmel nézi, ha a kurvák engedély nélkül itt köröznek, mint az áldozatra leső ragadozók.

– Én nem vagyok kurva! – szúrom oda dühösen.

– Tudom, hogy nem vagy az, mert annak elég béna vagy. Sosem élnél meg ebből.

– Ehhez képest rendesen felállt tőlem a farkad.

– Férfi vagyok, ha egy vonzó nő ledobja előttem a ruháit, akkor feláll. De eleve nem jutottunk volna el idáig, ha én nem akarok veled kettesben maradni.

Nem fenyeget és nem erőszakos. Simán kisétálhatnék, ha úgy akarnám, de a kíváncsiságom erősebb annál. A mai estém már úgyis el van cseszve, nincs sok esélyem arra, hogy bárki mást találjak. Ráadásul azt mondta, ismeri az anyámat. Talán segíthet abban, hogy megtaláljam. Elvégre is ezért jöttem Vegasba.

– Éhes vagyok – jelentem ki.

– Van egy jó kis étterem kétsaroknyira.

– Jó lesz. De te fizetsz!

Ezzel kikerülöm, és elindulok az ajtó felé.

Inkább reggelizőnek mondanám a helyet, mint étteremnek, de úgy tűnik, itt éjjel kettőkor is lehet kapni rántottát és palacsintát. Az egyik ablak melletti bokszba ülünk le, majd rendelünk. Kétkedve nézek végig a férfin. Még nem döntöttem el, hogy akarok-e többet tudni a múltamról, azt pedig végképp nem, hogy hiszek-e neki abban, hogy ő segíthet. Ahogy a pincérnő távozik, rögtön felé fordulok.

– Addig van időd, amíg meg nem eszem az omlettet és a palacsintát, utána elhúzok.

Elmosolyodik. Igen, határozottan szórakozik rajtam.

– Régóta figyellek már. Eleinte nem voltam biztos abban, hogy te vagy az, akit keresek. De nagyon hasonlítasz az édesanyádra. Az összes férfi kívánta őt, ugyanakkor tartottak is tőle.

– Múlt időben? – ráncolom a homlokom.

Nagyot sóhajt, és előredőlve megtámaszkodik az asztalon.

– Néhány évvel ezelőtt meghalt. Engem bízott meg azzal, hogy keresselek meg.

Mintha mázsás súly telepedne a mellkasomra. Sosem ismertem őt, és mindig is nehezteltem rá, amiért elhagyott, de talán valahol legbelül még számítottam arra, hogy egyszer megtalálom. Hogy a szemébe nézhetek, és feltehetem a kérdéseimet, amelyek már olyan régóta foglalkoztatnak. Most azonban minden reményem elszállt.

– Honnan tudjam, hogy igazat mondasz?

– Mi érdekem származna abból, ha nem így lenne? – vonja meg a vállát.

– És abból mi, ha megtalálsz?

A pincérnő megjelenik az ételekkel, így elcsendesedünk. Csak akkor nyitja ki a férfi újra a száját, amikor kettesben maradunk.

– Az édesanyádnak dolgoztam. Azt is mondhatnám, hogy egy idő után családtagként kezelt. Sok mindent köszönhetek neki, ezért személyes üggyé vált, hogy megtaláljalak, és segítsek neked.

Bekapok egy nagy adag tojást, amíg átgondolom a hallottakat. Ez a tag nem éppen úgy néz ki, mint egy alkalmazott egy kisboltban. Sokkal inkább hasonlít testőrre vagy bérgyilkosra, ami még több kérdést vet fel. De mivel egyszerre nem tudom mindet feltenni, az elejéről kell kezdenem.

– Miben akarsz segíteni?

A férfi még előrébb hajol, és lehalkítja a hangját.

– Az anyád fontos ember volt itt. Mondhatni, egy a legfontosabbak közül.

– Politikus? – ráncolom a homlokom.

– Nem – rázza a fejét halvány vigyorral a szája szélén. – Bár legalább annyira volt jó, mint a politikusok.

– Ezt nem értem…

– Nem a hivatalos körökben mozgott. Sokkal inkább az alvilági berkekben.

Megáll a kezemben a villa. Mindenre számítottam, csak erre nem.

– Úgy érted, hogy… Bűnöző volt? – suttogom.

Nem válaszol, és nem is bólogat, ami a feltevésemet igazolja. Leteszem a villámat, és hátradőlök az ülésben. Az étvágyam is elment. Azt hittem, egy teljesen átlagos nő volt, aki egyszerűen csak nem akart megtartani. Már az is átfutott az agyamon, hogy talán beteg volt, és azért lökött el magától, mert tudta, hogy nem fog tudni felnevelni. De ezt még a legvadabb álmaimban sem gondoltam. Hirtelen szóhoz sem jutok.

– Az… Az nem lehet – dadogom. – Az apám a DEA-nek dolgozott. Sosem vett volna el egy bűnözőt.

– Most Oliverről beszélünk? – vonja össze a szemöldökét.

– Igen, ő az apám.

Mély levegőt vesz, és elgondolkodik.

– Sok mindent nem érthetsz vagy tudhatsz, amitől megértem, hogy most össze vagy zavarodva. De valóban házasok voltak. És szerették egymást.

– Akkor az anyám miért lépett le? Miért hagyott minket magunkra?

– Mert mellette veszélyben lettél volna.

– Tudom, ezt írja abban a hülye levélben is, de nem adott rendes magyarázatot. Ha te is csak összevissza pofázol, akkor ne raboljuk egymás idejét!

A fejét csóválja. Láthatóan felbőszítettem, amiért most erőt kell vennie magán, hogy ne szóljon vissza valami csúnyát. Végül végigsimít a tarkóján, és a szemembe néz.

– Az édesanyád egy tehetős dominikai családból származik – kezd bele a történetbe. – Itt, az Államokban viszont drogkereskedelemmel foglalkozott, amiből szép kis vagyonra tett szert. Vett egy hatalmas lakást, kocsikat, és több millió dollárt halmozott fel különböző számlákon és értékpapírokban.

Szuper, most már azt is tudom, hogy milyen szépen élt, amíg én piti lopásokból és szar munkával igyekszem fenntartani magam.

– És nekem ehhez mi közöm? – kérdezem flegmán.

– Így, hogy meghalt, te örökölsz mindent.

A szívem kihagy egy ütemet.

– Hogy mi?! – kérdezek vissza.

– A vagyonát tisztára mosta, így nem vették el tőle. Azért kerestelek meg, mert az öröksége téged illet.

Néhány másodpercre lefagyok, nem tudom feldolgozni a hallottakat. Azt hiszem, ez az egész csak egy rossz tréfa, amit velem űznek, de az újdonsült haverom halálosan komolyan néz rám.

– Ez most valami kandikamera-féleség? – ráncolom a homlokomat.

– Minden szavam igaz. Megértem, hogy fenntartásaid vannak, de…

– Már hogy ne lennének? – emelem fel a hangom, de aztán türtőztetem magam. – Ideállít hozzám egy idegen, aki közli, hogy ismerte a soha nem látott anyámat, aki most milliókat hagyott rám? Ez pontosan úgy hangzik, mint egy kibaszott Disney-csatornás tinifilm.

– Nem hiszel nekem?

– Őszintén? – nevetek fel. – Egy kicsit gyanús vagy nekem. De ha még igaz is ez az egész sztori, nem kérek a drogos pénzből. Láttam, hogy mit művelnek ezek a cuccok az emberrel, úgyhogy köszönöm, de én nem akarom, hogy vér tapadjon a kezemhez!

Nem úgy néz ki, mint akit nagyon megleptem.

– Szóval a lopás és a kurválkodás jobb pénzforrás?

– Sosem fekszem le senkivel! – kérem ki magamnak. – Mármint azok közül, akiket felviszek. És sosem lopok meg olyat, aki szintén rá van szorulva, csak azokat, akik valóban megérdemlik.

– Például? – kerekedik ki a szeme.

– Például nős pasikat, akik kaszinókban szednek fel ismeretlen nőket – válaszolom jelentőségteljesen a kezére pillantva.

– Ó, ez csak álca – mondja, majd lehúzza az ujjáról a gyűrűt. – Észrevettem, hogy buksz a házasokra, és reméltem, hogy így több esélyem lesz.

Szóval ilyen alaposan megfigyelte, hogy mikor és mit csinálok… De hiába fáradozott ennyit. Az rendben van, hogy én sem vagyok egy angyal, de sosem lennék képes beszállni a drogüzletbe. Még csak ilyen szinten sem.

– Köszönöm, de van munkám – szólalok meg. – Nem halok éhen. Nincs szükségem arra, hogy ilyen forrásból megszerzett pénzhez kelljen nyúlnom.

Mereven állja a tekintetemet. Láthatja rajtam, hogy nem fog tudni meggyőzni, ezért nagyot sóhajt. A zsebéből előhúz egy cetlit, amit átnyújt nekem.

– Ha meggondolod magad, hívj! – mondja, majd kimászik a bokszból, pénzt tesz az asztalra, és elindul a kijárat felé.

Úgy lép ki az étteremből, hogy vissza se néz. Mintha felkészült volna arra, hogy nem fog érdekelni az ajánlata, és elküldöm. Sebaj, jól döntöttem. Bárki is ez a férfi, nem keveredhetek bele semmilyen zűrbe. Ki tudja, milyen szálakat nem varrt még el az anyám halála. Inkább kimaradok ebből az egészből.

Amikor kihajtogatom a cetlit, a telefonszámát találom rajta és a nevét: Rick. Ez tuti valami álnév. De nem is lényeges, mert úgysem fogok vele többet beszélni. Megszámolom, mennyi pénzt hagyott az asztalon. Bőven elég a számlára, így egy kis jattot rászámolok, a többit pedig zsebre vágom. Legalább egy kis bevételem legyen ma este is, ha már így alakultak a dolgok.

Felszállok a buszra, ami hazavisz. Nem lakom messze a Striptől, így sokat nem kell utaznom, de azért bevillan a kép, hogy ha elfogadom ezt az örökséget, akkor akár Lamborghinivel is járhatnék. Vagy Ferrarival. Mert akkor nyilván nem a legótvarabb részén laknék a városnak, hanem mondjuk Summerlinben vagy Tule Springsben. Bár kétlem, hogy a drogkereskedők a csendes kertvárosba költöznek… De minek is agyalok ezen? Hiába jönne jól a pénz, nem vállalhatok ekkora kockázatot.

Amikor hazaérek, át sem öltözöm, csak kiülök a kertbe, és rágyújtok egy szál cigire. Mélyen letüdőzöm a keserű füstöt, ami átjárja a tüdőmet, majd lassan kifújom. Az anyám meghalt. Már sosem fogom megtalálni, hogy a szemébe nézhessek, és feltehessem neki a kérdéseimet. Azért költöztem Vegasba, mert az utolsó nyom, amit kiderítettem róla, ide vezetett. Egyszer megláttam egy e-mailt apám laptopján. Egy bizonyos Elena Hilltől érkezett, aki arra kérte, hogy találkozzanak a Bellagióban, ahogy minden hónapban. Amikor utánagondoltam, valóban minden hónap második hétvégéjén elutazott két napra, amit addig a munkájának tudtam be. Ekkor viszont feltűnt valami. Az e-mailben folyton egy lányról beszélt, akit látni akart, tudni, hogy mi van vele. Nem volt nehéz összeraknom a képet. Ekkor már tudtam, hogy még mindig tartják a kapcsolatot, csak nekem nem mondott erről semmit az apám. Amikor az egyik ilyen találkozójára ment, követtem, de annyira ügyesen rejtőzködtek, hogy végül hiába kerestem, nem találtam meg őket. De legalább tudtam, hogy az anyám itt van a városban.

Most viszont minden reményem elszállt. Ahogy kifújom a füstöt, kiadom vele magamból az összes terhet is, ami eddig a vállamat nyomta. Legalább már elfelejthetem. Legalább már nem kell azon aggódnom, hogy mikor találom meg, és mikor beszélhetek vele. Tovább kell lépnem rajta, és elfogadnom, hogy elhagyott. Úgy tűnik, a pénz és a drogok fontosabbak voltak neki nálam.