A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Abby Jimenez: The Happy Ever After Playlist, 2020

Fordította

Nagy Boldizsár

Copyright © 2019 by Abby Jimenez

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Barátnak tartalak (Családi állapot: bonyolult), 2020

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6145-13-0

Ezt a könyvet a férjemnek és a gyerekeimnek ajánlom.

Az én mesémnek ti vagytok a boldog befejezése.

1. fejezet

SLOAN

Lejátszás: IN THE MOURNING │ PARAMORE

– Akarod, hogy találkozzunk a temetőben, Sloan?

Kristen aggódott értem.

Az autó középkonzolja felé fordulva bólogattam, a telefonom ott volt kihangosítva. – Jól vagyok. Elmegyek utána még a termelői piacra is – mondtam abban a reményben, hogy ettől megnyugszik.

A lámpa pirosat mutatott. A kocsim közvetlenül a járda mellett állt, ami mentén egymást érték a kopott üzletek meg a szomjas, szárazságtűrő tölgyfák, amelyeknek, úgy tűnt, az eső hiányában végül megtört a lelkük. Azt hittem, megsülök a forró napon. A nyitható kocsitetőm még pár héttel korábban, húsvét hétvégén ment tönkre, és nem hozattam rendbe, részben azért, mert az idők során valóságos hagyománnyá vált, hogy semmit nem javíttatok meg ebben a tragacsban.

– A termelői piacra? Főzni fogsz? – Kristen hangja megtelt egy árnyalatnyi reménnyel.

– Nem. Lehet, hogy salátát csinálok – feleltem, a lámpa pedig zöldre váltott. Már nem főztem. Mindenki tudta.

Sok mindent nem csináltam már, amit korábban igen.

– Ó! És akarod, hogy később átugorjak? – kérdezte Kristen. – Viszek sütitésztát meg piát.

– Nem. Én… Úristen! – Egy szőrös, rozsdavörös állat vágott be elém az útra, én pedig ijedten a fékre tapostam. A mobilom nagy lendülettel kiröppent a kezemből, a táskám pedig felborult, a tamponok és az ízesített kávétejszín-kapszulák szanaszét szóródtak az anyósülésen.

– Sloan! Mi történt?

Zakatoló szívvel markoltam a kormányt. – Kristen, le kell tennem. Én… azt hiszem, épp most öltem meg egy kutyát. – Megszakítottam a hívást, kioldottam a biztonsági övet, gyorsan leparkoltam, a remegő kezem a kocsiajtóra tettem és vártam, hogy a forgalom lelassuljon egy kicsit.

Istenem, legyen gyors és fájdalommentes a halála! Kérlek!

Kikészülök ettől, gondoltam. Ez most tényleg túl sok lenne. Ha a nyomi autóm gumiabroncsa alatt valakinek az ernyedt testű kiskutyája hever, pont ma, ezen az elátkozott napon, akkor még az a kevéske örömöm is elillan.

Gyűlölöm az életemet.

A torkom összeszorult, de megígértem magamnak, hogy aznap nem fogok sírni. Megígértem…

Ugatás.

A lökhárító alól egy lógó fülű kutya kukkantotta elő a fejét, majd a levegőbe szippantott. Még mielőtt feldolgoztam volna a hírt, hogy életben maradt az állat, már fel is ugrott a motorháztetőre. Az üvegen keresztül ugatott rám, majd elkapta az ablaktörlőmet és rángatni kezdte.

– Mi a… – Oldalra biccentettem a fejem, és halkan felnevettem. Éreztem, hogy a mozdulatban részt vevő arcizmaim milyen gyengék attól, hogy jó ideje nincsenek használatban, és egy szívdobbanásnyi időre, épp csak egy pillanatra elfelejtettem, hogy milyen nap van.

Elfelejtettem, hogy épp a temetőbe tartottam.

A telefonom folyamatosan pittyegett a beérkező üzenetektől. Valószínűleg Kristen ír, gondoltam, teljesen kiborulhatott.

Na, ezért nem szoktam én korán kelni. Ilyenkor csak a baj van. Nem ez történt a Canoga Parkban is azon a bizonyos pénteki napon, reggel kilenckor?

Egy kabrió húzott el mellettem dudálva, a sofőr pedig a középső ujját mutatta felém. A kocsim csak úgy megállt az úton, a szélvédőmön pedig egy kutya ugatott.

Akcióba léptem, hogy megmentsem ezt a forgalom kellős közepén randalírozó kutyát. Nem szerettem volna, ha meglép és elütik az úton. Ismét vártam egy kicsit, hogy az autók eltűnjenek, miközben a kutya a két hátsó lábára ült és fáradhatatlanul csaholt. A fejemet csóváltam, mire ő hátrálni kezdett, ezzel ismét előcsalt belőlem egy oldalra biccentett fejű mosolyt, aztán a kis dög a szélvédőmre vetette magát és átmászott a napfénytetőn.

Egy puffanás kíséretében egyenesen rajtam landolt egy halom szőr meg láb. Huh!, a levegőt teljesen kinyomta belőlem, mikor az egyik lába, az esést tompítva, az ujjatlan felsőm dekoltázsába csusszant, majd a kulcscsontomtól a köldökömig karmolt. A kutya ezután szépen elhelyezkedett rajtam, mancsát a vállamra helyezte, nyalni kezdte az arcom, és úgy nyüszített, mintha együtt nőttünk volna fel és én most jöttem volna haza a főiskoláról.

Úgy sikítottam, mint akit épp élve zabálnak fel.

Leszedtem magamról, az anyósülésre raktam, zihálva, kócosan, kutyanyállal a képemen, és amikor a telefonom megcsörrent, ösztönösen a mobil után nyúltam.

– Sloan, minden oké? – kérdezte Kristen, még mielőtt a fülemhez emeltem volna a készüléket.

– Egy kutya átmászott a napfénytetőmön!

– Mi van?

– Ja. – A pólóm aljába töröltem az arcom. – És… most itt ül mellettem a kocsiban.

A kutya rám mosolygott. Szabályosan vigyorgott és közben előre-hátra csóválta a farkát. Aztán leeresztette a fejét és öklendező hangot hallatott. Rémülten néztem, ahogy ráhányt egy nyálkás kis fűcsomót egyenesen a pohártartómra, amiben az érintetlen lattém csücsült.

Éééééés ekkor pillantottam meg a visszapillantó tükörben egy rendőrautó villogó lámpáját.

– Ez most ugye valami vicc – lihegtem, miközben a tekintetem a hányás, a kutya és a tükörben villódzó fény között cikázott.

Kibuggyant belőlem a nevetés. Így szoktam reagálni a stresszre. Meg azzal, hogy tikkelni kezd a szemhéjam. Mikor ez a kettő egyszerre jelentkezett, pont úgy néztem ki, mint egy komplett idióta.

Ez a rendőr nem véletlenül jelzett.

– Kristen, majd visszahívlak. Most félre kell állnom a kocsival – hadartam, és közben idétlenül nevettem.

– Várj, mi van?

– Igen, tudom. Az utca közepén parkoltam le, és most megjelentek a rendőrök.

Letettem a telefont, a rendőrkocsi felől pedig egy türelmetlen szirénahang harsant fel. Addig araszoltam, míg félre nem tudtam húzódni egy kisbolt mellett. Lepillantottam, a fejemet csóválva ránéztem a felsőmre, és a felelőtlen kutyatulajdonosokról motyogtam valamit magamban, miközben úgy vihogtam, mint aki teljesen megbuggyant.

Megfordult a fejemben a kérdés, vajon elég csinos vagyok-e most ahhoz, hogy megússzam a büntetést.

Minden bizonyíték arra mutatott, hogy nem.

Egykor még, egy másik univerzumban ezzel az arccal szépségversenyeket nyertem. Most azonban úgy néztem ki, mint aki összeverekedett egy mosómedvével pár szem pizzamorzsán – és vesztett.

A karom tele volt karmolással és annyi vörös szőr borított be, hogy simán elmehettem volna kutyának. A szőke hajam, amit laza kontyban fogtam össze reggel, a csetepaté következtében most félig lelógott a fejem búbjáról, és nem javított a helyzeten a jóganadrágom meg a festékfoltos pólóm látványa sem. Nem viseltem sminket, sápadtnak és fáradtnak néztem ki.

Már két éve folyamatosan fáradtnak.

– Csak a karizmánkon múlik, hogy megússzuk-e ezt – magyaráztam motyogva a kutyának. Ő lógó nyelvvel vigyorgott rám, én pedig szemrehányó tekintettel válaszoltam. – A szüleidnek lesz mit megmagyaráznia.

Lehúztam az ablakot, és még mielőtt a rendőr kérte volna, átnyújtottam a jogosítványomat és a forgalmimat.

– Ez aztán szép kis jelenet volt, Miss… – a rendőr az igazolványomra pillant – Sloan Monroe. A forgalom akadályozása szabályellenes – jelentette ki unott hangon.

– Nem az én hibám volt, uram. Ez a kutya kiugrott elém az útra, majd felmászott a kocsim tetejére.

A férfi pilóta-napszemüvegében visszatükröződött az arcom. Az egyik szemhéjam tikkelt, becsuktam és fél szemmel néztem fel rá. Istenem, tényleg komplett hülyének néztem ki!

– Ez nem az első napom, kisasszony. A legközelebbi YouTube-videójához találjon ki valami olyan témát, amihez nem kell akadályoznia a forgalmat, és most örüljön, hogy csak ezért bírságolom meg, és nem számítom fel, hogy póráz nélkül rohangál a kutyája.

– Várjon. Maga azt hiszi, ez az enyém? – Egy hosszú szőrszálat szedtem ki a számból. – Értem, hogy ha egy kutya bemászik valaki kocsijába, az arra enged következtetni, hogy én vagyok a gazdája, de életemben nem láttam még ezt a vakarcsot. – Aztán lenéztem és nevetni kezdtem. A kutya az ölemben pihentette a fejét és épp Oscar-díjra érdemes alakítást nyújtott a kutyám szerepében. „Szia, anyu”-szemekkel nézett fel rám.

Felhorkantam és ismét hisztérikus kacagásban törtem ki, miközben az egyik ujjammal a tikkelő szemhéjamat szorítottam.

Ma. Épp ma történik ez velem.

A rendőr egy jó fél percen át nézett, és lassan tudatosult benne, hogy teljesen őrült vagyok. Gondolom, az sem segített, hogy a pohártartóm le volt hányva. Nem mintha ez a látvány nagyon elütött volna attól, ahogy általában kinéz a kocsim. Két éve nem takarítottam ki. A fickó valamit mégis csak láthatott az arcomon, ami alapján hitt nekem, mert láttam, hogy szórakoztatja a történetem.

– Oké. Rendben, akkor kihívom az állatmentőket. – A vállán lévő rádiómikrofonhoz hajolt. – Ne nyúljon ahhoz a kutyához, veszélyes lehet.

Egy pillanat alatt kijózanodtam, és elvettem az ujjamat a szememtől. – Ne! Nem küldheti menhelyre!

A férfi keze megállt a levegőben, a szemöldöke feljebb húzódott. – Hát mégis az ön kutyája?

– Nem, de szegény teljesen meg van rémülve. Nem látta azokat az ASPCA{1}-reklámokat? Amikben szomorú kutyákat mutatnak rácsok mögött? És nem ismeri azt a Sarah McLachlan-dalt?

A rendőr nevetgélve indult vissza a kocsijához, hogy megírja nekem a büntetést.

Mikor a kutyával hazaértem, a bírságot egy flip-flopos mágnessel raktam ki a hűtőre, amit még Mauiban vettünk Brandonnel. A bírság és a mágnes látványától nagyobbra dagadt a gombóc a torkomban, de a kutya a tenyerem alá fúrta a fejét, és valahogy ellen tudtam állni a kényszernek, hogy sírjak. Délelőtt tíz óra volt, a Nagy Nap, és még mindig tartottam a fogadalmamat, hogy nem fogok bömbölni.

Hurrá, szupi vagyok!

Felhívtam Kristent, mert gondoltam, hogy teljesen kikészült és keresőcsapatot toborzott azután, hogy öt alkalommal nem vettem fel a telefont. Első kicsengésre felkapta. – Mi az isten történt? Jól vagy?

– Igen, jól. Van egy kutyám. Itt, a házamban. Megbírságoltak, amiért megálltam az út kellős közepén.

– Ezt most tényleg komolyan mondod?

– Sajnos igen – feleltem fáradtan.

Kristen cöcögő hangot hallatott. – Nem polcoltad alá a cicidet, mi? Legközelebb dobd be a csöcsöket!

A pólóm alá néztem és a szememet forgattam, mikor megláttam a karcolásnyomokat a két mellem közt. – Azt hiszem, inkább a bírságot választom meg a büszkeségem maradékát, köszi.

Felkaptam a konyhapultról egy kék műanyag tálat, színig töltöttem, és figyeltem, hogy a kutya úgy lefetyel, mint aki napok óta nem ivott. Maga előtt tolta a tálat a lepukkant konyhám csempéjén, közben pedig szanaszét loccsant a víz. A halántékomra szorítottam az ujjamat.

Huh, ez a nap egy rémálom!

Túl sok volt számomra az izgalom. Legtöbbször napokig ki sem mozdulok otthonról. Épp ezért. Túl sok ember, túl sok dolog. Legszívesebben elzavartam volna a napot és lefeküdtem volna aludni.

– Felhívom azt a számot, ami a kutya nyakörvén van. Beszéljünk majd utána.

Letettem, és megnéztem a feliratot. Furcsa körzetszám. Tucker, a jó fiú.

– Jó fiú, mi? Haha, jó vicc! Lássuk, Tucker, milyen kifogást tud előadni a gazdád azzal kapcsolatban, hogy az utakon enged rohangálni – motyogtam, miközben bepötyögtem a számot a telefonba.

A hívás egyenesen egy hangpostára ment, egy mély férfihang szólalt meg: „Jason vagyok. Hagyj üzenetet.”

Megadtam neki az elérhetőségemet, letettem és fejcsóválva néztem a konyhában álló tócsára, amit a kutya produkált. – Biztos éhes vagy. Hát, nincs itthon kutyakajám, úgyhogy el kell mennünk a PetSmartba.

A kocsimban talán volt egy fél starbucksos citromos süti, de az valószínűleg már megkövült.

Nem volt pórázom, úgyhogy a fekete Victoria’s Secret-köntösöm övéből csináltam neki egyet, amit még Brandontől kaptam a baleset előtti karácsonyon. Tucker azonnal átrágta magát rajta.

Szuper!

Mikor a PetSmartba értünk, megmutattam a kutyát az üzlet állatorvosának, hogy nézze meg, van-e benne mikrochip. Volt benne, de ugyanaz a telefonszám szerepelt a rendszerben, mint a pórázon. Lakcím nem.

Annyira kellemetlenül éreztem magam! Folyamatosan a mobilomat ellenőriztem, nem érkezett-e hívás.

Sem hívás, sem üzenet.

Épp a meglehetősen korlátozott számú lehetőséget vettem sorba magamban, amikor mindezek tetejébe Tucker fogta magát, és a doktornő rendelőjének padlójára hugyozott.

Az állatorvosnak a szeme sem rebbent. A papírjából fel sem nézve törlőkendőért nyúlt, amit aztán átnyújtott nekem. Tucker egy szék alá menekült és szomorú kiskutyaszemekkel nézett rám.

– Füvet is evett. – Leguggoltam, és a pisire hajítottam a kendőt. – Szerintem fájhatott a hasa.

– Lehet, hogy húgyhólyagfertőzése van. Csinálnunk kellene egy vizeletvizsgálatot.

A pisitócsától a doktornő felé pördültem. – Várjon csak! Azt akarja, hogy én fizessek ezért a vizsgálatért? Komolyan? Ez a kutya nem is az én nevemen van.

A nő megvonta a vállát a papírjai mögött. – Rendben, csak tudjon róla, hogy amennyiben a kutyának fertőzése van, nem tudja visszatartani a vizelést. Holnap hétvége, szóval, ha nem vinnék el és maga visszajön vele, a vizsgálat többe fog kerülni. Plusz a kutyának valószínűleg fájdalmai is lesznek. Ha nincs pénze a költségekre, akkor vigye el egy menhelyre. Ott talán kezelik majd.

A menhelyet kizártam. És zavart az is, amit a fájdalmakról mondott. Amilyen szerencsém van, gondoltam, másnapig velem marad ez a kutya és a végén kétszer annyit kell majd fizetnem azért, hogy elállítsák a folyamatos vizelését. A tikkelő szememre szorítottam az ujjamat. – Rendben. Csinálja meg a tesztet! Talán a gazdája kifizeti majd utólag nekem.

Istenem, már aznap fáradt voltam a másnaptól.

Ekkor a mobilom pittyent egyet, én meg kimerülten a kijelzőre pillantottam.

Kristen: A rendőrnek olyan pornós bajusza volt, mint szokott?

Pitty.

Kristen: Sírnod kellett volna. Ha úgy zokogok, mint a géppuska, mindig megúszom bírság nélkül. Csak mondom.

Felhorkantam. Kristen jobb kedvre akart deríteni. Ő meg a férje, Josh aznap Sloan-lest tartottak. Magas feszültség, vörös riasztás. Figyeltek, nehogy nagyon kiboruljak vagy összeomoljak.

Valószínűleg nem volt hülye ötlet.

Egy kétszáz dolláros húgyhólyagfertőzéssel később eljöttünk, jól felszerelve kutya-antibiotikummal. Tucker orvosi költségein felül pórázt és egy kis zacskó kutyakaját is vettem. Kellett annyi ellátmány, hogy akkor is kibírja, ha nálam maradna éjszakára. Vettem neki egy rágócsontot is, meg egy kis méretű labdát, hogy eljátsszon majd vele. Semmi kedvem nem volt ahhoz, hogy ez a tasman ördög tönkretegye a házamat.

Nem ismertem fel, milyen fajta. Elfelejtettem megkérdezni az állatorvostól is. Úgy nézett ki, mint egy kis golden retriever. Mondjuk nem lepődtem volna meg azon sem, ha kiderül róla, hogy félig méhészborz. Egy kicsit vad volt ugyanis. Miféle kutya ugrik fel egy autó napfénytetőjére?

Bármi is volt, nem vele kellett volna foglalkoznom aznap.

Aznap Brandonnel kellett volna lennem.

El akartam vinni egy üveg Woodford Reserve whiskyt a sírjához. Kiülni egy plédre a fűben ott, ahová eltemették, elmondani neki, mennyire hiányzik és hogy milyen rossz a világ nélküle, mennyire üresnek érzem magam és hogy ezen az idő sem segít, hiába traktál ezzel mindenki.

Április nyolcadikán volt Brandon balesetének második évfordulója. Nem a halálának – élt még egy hónapot, mielőtt belehalt a sérüléseibe –, hanem az ütközésnek. Hiszen aznap ért véget az élete. És az én életem is. Azután már nem tért magához. Úgyhogy ez nem egy szokásos nap volt.

Az év egy rakás hasonló napot tartogatott még. Decemberben például az eljegyzésünk évfordulója volt. Meg a születésnapja. Az én születésnapom. Az ünnepek, majd az esküvőnk napja, amire már nem került sor. Valójában a teljes naptár egy aknamezőnek tűnt, tele nehéz napokkal. Néha úgy, ahogy átvészeltem őket, de aztán jött egy újabb, ami maga alá gyűrt, bekebelezett a hálójába és lenyelt egyben. Így telt el az év.

Egy újabb év, nélküle.

Erre a napra ezért azt terveztem, hogy elterelem a figyelmemet. Kimegyek a temetőbe, de aztán csinálok valami hasznosat. Befejezek egy festményt. Eszem valami egészségeset. Eldöntöttem, hogy nem alszom át a napot úgy, mint tavaly. Megígértem magamnak, hogy nem gondolok arra, hogy az április most már számomra a kórház szagáról, a mozdulatlan pupillákról és a változatlan tempóban pittyegő gépekről szól.

Ismét a telefonomra pillantottam.

Semmi.

2. fejezet

SLOAN

AFFECTION │ BETWEEN FRIENDS

Tíz nap. Tíz csodálatos napot töltöttem együtt Tuckerrel, kutyaszőrös ágyneműben, nyálas puszikra ébredve, sok-sok farokcsóválgatás közepette.

Bekopogtam Kristenék ajtaján, és a szám fülig ért. Mikor kinyitotta, csak bámult.

– Baszd ki, tényleg ezt csináltad!

– Mondtam, hogy ez lesz. – Csak úgy ragyogtam, és meg sem várva, hogy behívjon, elslisszantam mellette. Tucker és Kristen kistermetű kutyája, Kaszkadőr Mike köröztek egymás körül, a farkukat csóválták, egymás fenekébe dugták az orrukat.

Kristen becsukta utánam az ajtót. – Gyalog jöttél? De hát legalább tizenegy kilométerre lakom tőled, te dilis picsa!

– Ja, tudom – feleltem. A barátaimat és a családtagjaimat egyaránt sokkolta, hogy visszatértem a napfényre. – Használnom kell a fürdőszobádat. Oliver ébren van?

– Nem, még szunyókál. – Kristen követett a folyosón. – Basszus, te tényleg megszeretted ezt a kutyázást, mi? Ó, erről jut szembe – folytatta –, készítettem neki valamit. – Eltűnt, majd mikor egy pillanattal később visszajött, egy kis kutyapólót tartott maga elé, amin az a felirat állt, hogy A NAPFÉNYTETŐN ÁT SLOANRE UGROTTAM, ÉS NEM KAPTAM ÉRTE MÁST, CSAK EZT A PÓLÓT.

Felnevettem. Kristennek egy kutyakiegészítőket forgalmazó online vállalkozása volt, és otthonról dolgozott.

A fürdőszobába mentem, Kristen pedig a pólója alá húzta a karját és az ajtófélfának dőlt. Josh nem volt otthon, úgyhogy azonnal visszatértek a lakótársszokásaink is, azaz sosem csuktuk be az ajtót magunk után.

– Elképesztő. Sosem láttam még ilyen jól kiképzett kutyát – meséltem. – Valaki tutira sok időt fordított rá. – Megmostam a kezem és a kipirult arcomra pillantottam a tükörben, majd a fülem mögé igazítottam pár elálló hajszálat.

– Még mindig nem hívott vissza téged az a Jason nevű pasas?

Semmit nem hallottam Tucker gazdájáról. Tucker az első két nap még bepisilt a lakásomban a drága antibiotikumok ellenére, pedig olyan sokszor vittem őt ki, amennyiszer csak lehet, hogy megóvjam a szőnyegeimet.

Csodálatos, mennyire motiváló tud lenni egy kutya, aki folyton azzal fenyeget, hogy összehugyozza a padlódat. Komolyan. Jobb, mint egy személyi edző. A Fitbitem sosem jelzett még ennyi aktivitást.

Persze semmit nem festettem azóta, a sok sétáltatás miatt. Azonban rég nem volt ilyen szép barna a bőröm, s be kellett vallanom, jólesett a mozgás is. Szóval azután is folytattuk a sétát, hogy elmúlt Tucker fertőzése.

Aznap különösen lelkes voltam, szóval eldöntöttem, hogy elsétálunk Kristenhez, és megnézzük őt meg a kisbabáját. Úgy voltam vele, hogy ha elfáradnék, akkor majd hívok egy Ubert. De végigcsináltuk, és a győzelem mennyei volt.

– Nem, egy pittyenés sem jött Jasontől – válaszoltam.

A kereszteződésnél, ahol rátaláltam Tuckerre, kitettem pár plakátot és néhány elveszett állatokat listázó honlapra is kiraktam, hogy nálam van Tucker. Még a menhelyen is regisztráltam őt mint talált kutyát. Minden nap küldtem egy SMS-t Jasonnek. Kezdtem azt gondolni, hogy Tuckert hivatalosan is magára hagyták.

„Szóóóval, megmentettem a kutyád életét a biztos haláltól, amit ő azzal köszönt meg, hogy akár egy kézigránát, rám zuhant a kocsim napfénytetőjén át. Hívj fel, hogy megbeszéljük a találkozást. Nagyon sok kérdésem van.”

„Szia, Jason! Itt Sloan, ismét. A kutyád telehugyozta a házamat a húgyhólyagfertőzése miatt, amit attól kapott, hogy nem volt kiengedve. Szuper lenne, ha el tudnál jönni érte, hogy mostantól a te házadat pisilje tele. Köszi.”

„Itt Sloan és Tucker. Bár Tucker annyira imádja a drága kutyakaját, hogy a születésünkkor elválasztott ikertestvérének tart engem, valójában már nem engedhetem meg magamnak ezt a kiadást. Nem tudnál visszahívni valamikor?”

Követtem Kristent a konyhába és letettem Tucker elé egy tál vizet, jégkockákkal. Majd leültem a gránitpulthoz, Kristen pedig elém tolt egy pohár jeges teát. – Úgy örülök, hogy végre kijöttél a házból! Nem baj, ha ezt mondom?

A hangulatom egy pillanat alatt megváltozott. Kristen határozott, barna tekintettel vizsgált.

– Kristen, szerinted nem furcsa, hogy Tucker épp a baleset évfordulóján bukkant fel? Mármint, szerintem az.

A poharában lévő jégkockákat kevergetve várta, hogy folytassam.

– Tucker szó szerint az ölembe pottyant. És tudod, milyen fajtájú? Vadkacsavadász retriever. – Miközben a hosszú nevet szótagoltam, öt ujjbeggyel doboltam a pulton. – Egy vadászkutya, Kristen. Vadkacsavadász.

Kristen mindenkinél jobban tudta, mit jelent ez. Brandon kedvenc sportja a vadkacsavadászat volt. Minden évben elutazott Joshsal Dél-Dakotába emiatt.

– Mi van, ha Brandon küldte nekem?  – folytattam, és egy gombóc nőtt a torkomba.

Kristen megértően elmosolyodott. – Hát, Brandon szerintem nem szeretné, hogy boldogtalan legyél – mondta gyengéden. – Két év szomorúság kibaszott hosszú idő, Sloan.

Bólintottam és a pólóm nyakába töröltem az arcom. A konyhaasztalhoz tolt magas támlájú széket bámultam elhomályosult szemmel. Kristen élete fájdalmasan emlékeztetett arra, milyen lehetne az enyém. Ha Brandon életben maradt volna, a terveink szerint összeházasodtunk volna, valószínűleg már babám is születik azóta, aki jókat játszana Kristen és Josh egyéves kisfiával.

Kristen hatodik osztályos korunk óta a legjobb barátnőm. Felsős korunktól kezdve ugyanúgy alakult az életünk és mindent együtt csináltunk. Életünk nagy mérföldkövei párhuzamosan követték egymást.

Brandon és Josh is a legjobb barátok voltak. Páros nyaralásokat és közös babázásokat képzeltem el. Hogy majd egymás szomszédjai leszünk. Kristen most nélkülem folytatta az életet. Az övé ment tovább, miközben az enyém darabjaira hullott és elégett, ahogy Brandon motorja. Megragadtam egy fejlődési fázisban, elnyelt egy spirál, amiből nem tudtam kikeveredni.

Egészen mostanáig.

Valami megmozdult bennem. Talán a rutintól, amire Tucker kényszerített, a sétáktól vagy a napsütéstől. Talán attól a gondolattól, hogy ez a kutya valamiképp egy ajándék attól a férfitól, akit szerettem, egy jel, hogy próbálkozzam. Mindig is hittem a jelekben. Egyszerűen nem tudtam elhinni, hogy a kutya megjelenése a véletlen műve. A világ összes kocsija közül Tucker pont az enyém elé szaladt ki. Mintha kiválasztott volna engem.

Elővettem a mobilomat. – Erről jut eszembe, ideje felhívnom Jasont.

A férfi határozott hangja is a mindennapjaim része lett. De ezúttal, miután a hangposta jelentkezett, egy női robothang arról tájékoztatott, hogy a postaláda megtelt.

Ez is egy jel?

Kristenre néztem, aki szótlanul figyelt.

Ez kellett. Elhatározásra jutottam. Előkerestem a telefonban egy képet, amit pár nappal korábban készítettem Tuckerről meg magamról. Elküldtem Jasonnek egy üzenet mellékleteként.

– Igazad van. Brandon azt akarná, hogy boldog legyek. És ha ez a Jason nevű fickó mégis felbukkanna? Elmehet a fenébe.

3. fejezet

JASON

MIDDLE OF NOWHERE │ HOT HOT HEAT

A repülő a kapu felé gördült, az utasok pedig szinte egyszerre kapcsolták ki a biztonsági öveiket. A fejünk fölötti kis ventilátorokból ezután már nem jött a levegő, és nekem azonnal melegem lett. Levettem magamról a pulóvert és kihúztam a nadrágomból a fekete pólóm alját.

Kathy előrehajolt és felszökkent a szemöldöke. – Jó illatod van – mondta vaskos ausztrál akcentussal. Majd megfogdosta a karomat. – Óóó! Linea, kapd el te is a másik karját, olyan izmos!

Linea áthajolt előttem, és egy összehajtogatott magazinnal a barátnőjére csapott. – Ez a fickó lemondott az első osztályra szóló jegyéről amiatt a katona miatt, és te hálából tapizgatod? Nem gondolod, hogy… Ó! Tényleg nagyon izmos!

Kuncogtam. Az elmúlt négy órában, míg Új-Zélandról Ausztráliába értünk, én voltam a hús a Kathy–Linea-szendvicsben. Megérte áldozatot hozni és egy középső ülésre ülni. Ez a két vadidegen kibaszott szórakoztató volt, egész úton jól éreztem magam. Sokkal jobban, mint ahogyan az ingyenes bourbon whisky meg a meleg szalvéta társaságában éreztem volna.

Mikor az emberek szállingózni kezdtek, megálltam a folyosón, hogy levegyem a hölgyek gurulós táskáit.

– Jason – szólalt meg az előttem álló Kathy, a csomagjára várva. – Van egy egyedülálló lányom. Ápolónő. Tetszene neked a kék szeme. Érdekel?

– Ha csak feleannyira csodás, mint te, akkor már túl jó nekem. – Felé kínáltam a táska fogóját, ő pedig kacsintva rámarkolt.

– Pimasz fickó – felelte vigyorogva. – Sok szerencsét mindenhez! – Azzal megfordult, és elindult az ajtó felé. – Köszönöm az autogramot! Regisztrálok a Twitterre, hogy követhesselek – tette hozzá a válla felett, és közben követte kifelé Lineát.

Lekaptam a magasból a hátizsákomat és Kathy felé mosolyogtam, majd az üres ülésemhez hajoltam és kihúztam a telefonomat. Akkor merült le, amikor becsekkoltam. Leválasztottam a hordozható töltőről és most tudtam bekapcsolni először két hét után. Vadul rezegni, zenélni, csipogni és pittyegni kezdett.

Vissza a valóságba!

Tizenöt nap hátizsákos túra. Rettegtem a sok szartól, amin át kell majd verekedni magam, miután ilyen hosszú időn át voltam elérhetetlen. Valószínűleg száz üzenetet kaptam csak az ügynökömtől, Ernie-től.

Bepötyögtem a PIN-kódomat és a hangpostaüzenetekkel kezdtem, közben pedig a vállamra kanyarítottam a táskámat. A hangpostaládám megtelt. Négy bejövő üzenet, ahogy hallottam, és miközben arra vártam, hogy elinduljon a sor a folyosón és leszállhassak végre a gépről, egyszer csak egy ismeretlen női hang szólalt meg a mobilomban.

„Ööö, helló! Tucker nálam van. Póráz nélkül rohangált a Topanga Canyon Boulevard utcájának kellős közepén. A nevem Sloan. A számom 818-555-7629. Szólj majd, hogy mikor tudsz eljönni érte.”

A picsába!

Előrerántottam a hátizsákomat, hogy elővegyek egy tollat. A kezemre írtam a számot, majd hívtam is, miközben gyors fejszámolást végeztem. Melbourne-ben délelőtt tizenegy óra volt. Los Angelesben este hat.

Gyerünk, gyerünk, gyerünk!

– Halló? – Három csengés után vette fel a nő.

– Helló, Sloannel beszélek? A nevem Jason. Azt hiszem, nálad van a kutyám. Elment már érte valaki?

A vonal túlsó végén egy ideig csend honolt, és az jutott eszembe, hogy talán félretárcsáztam. Kijöttem a sorból és beálltam a folyosón vánszorgóba, hátha odakinn jobb lesz majd a térerő. – Halló? – szólaltam meg ismét.

– Igen, hallottam. – A nő hangja kissé merev volt. – Még nálam van.

Az állkapcsom megfeszült. A rohadt életbe! Kibaszott Monique.

Megálltam a tömött légifolyosón, a falhoz húzódtam és a telefont a vállammal a fülemhez szorítottam. – Add meg a lakcímed! Küldök valakit, aki elhozza a kutyát.

– Nem.

Mi van? – Tessék?

– Nem – ismételte meg.

– Hogy érted azt, hogy nem? Nem engeded, hogy elvigyék a kutyámat?

– Hát, neked aztán van bőr a képeden! Majdnem két hét telt el, és csak most döntöd el, hogy vissza akarod kapni a kutyádat?

Két hét? Tucker már két kibaszott hete eltűnt?

– Nem voltam a városban. Nem volt hálózatom. Nem is tudtam róla, hogy eltűnt. Nem gond, ha fizetnem kell jutalmat a megtalálásért. Kérlek, csak adj egy lakcímet és…

– Nem. Most már nem a tiéd a kutya. Ha menhelyre került volna, már el sem hozhatnád, mert vagy örökbe adták vagy elaltatták volna. Kiplakátoltam, megnézettem a mikrochipjét, feltettem a netre, egy tucat hangpostaüzenetet hagytam neked. Megtettem, amit kellett. Magára hagytad őt. Szóval, ami engem illet, úgy döntöttem, Tucker már az enyém.

Azzal letette.

Döbbenten néztem a telefonomra. Ismét hívni próbáltam a számot, de egyenesen a nő hangpostája jelentkezett.

Szitkozódva hívtam Monique-ot.

– Te elhagytad Tuckert? – mordultam rá, nem törődve azzal, hogy halkan beszéljek a szállingózó utasok miatt.

– Ööö, hát, neked is szia, Jason!

A telefonon keresztül is hallottam a magas sarkúja kattogó hangját. Szinte láttam őt magam előtt, ahogy a kibaszott mindenmentes lattéját fogja abban a hatalmas napszemüvegben, amit folyton visel, a karján pedig bevásárlótáskák himbálóznak, miközben nem figyel oda a kutyámra.

– Tucker két hete elveszett? Miért nem kerested meg? Vagy hívtál fel azonnal engem? Mi a fasz van, Monique? Neked kellett volna vigyáznod rá!

– Dolgozom, Jason. És vigyáztam rá. Vagy mi.

Aztán egy olyan hangot hallottam, mintha egy metrókocsi suhanna el. – Várj! – Ezt nem hiszem el, mindjárt felrobbanok. – Hol vagy?

Feszült csönd.

– New Yorkban – felelte halkan.

Olyan erővel szorítottam a telefont, hogy kifehéredtek az ujjaim. – Köztünk vége mindennek. Kibaszottul vége – sziszegtem.

– Jason, ha a Givenchy felhív, nem mondhatod azt, hogy nem tudsz ott lenni a Vogue-fotózáson, mert épp a baszópajtid kutyájára kell vigyáznod. Sajnálom, oké? Ne…

Leraktam. Eleget hallottam. Ennyi erővel a gyerekemet is elhagyhatta volna, hogy elrohanjon egy rohadt fotózásra. Ez éppúgy megbocsáthatatlan.

Ismét Sloan számával próbálkozom. Hangposta.

Mivel nem tudtam mást tenni, megálltam a kapunál és végigpörgettem a többi üzenetemet, miközben a leszállópályára néző, padlótól mennyezetig átlátszó folyosó tetején kopogott az eső.

Ez a Sloan nevű nő nem viccelt. Tényleg megpróbált elérni engem. Egy héten keresztül minden egyes nap hangüzenetet hagyott Tuckerrel kapcsolatban. Egyre dühösebb és dühösebb lettem, ahogy az üzenetek részleteiből kiderül, hogy Monique totálisan leszarta, mi van a kutyámmal.

Az utca kellős közepén szaladgált.

Húgyhólyaggyulladása lett amiatt, hogy nem engedte ki.

Ez a nő a fél várost teleplakátolta, olyan helyeket is, ahol tutira szembejött volna Monique-kal, ha ő elindul keresni.

Beugrott Sloan napfénytetőjén. Ezt meg hogy csinálhatta?

A halántékomat masszíroztam. Tucker gyűlölte a kutyanapköziket. Monique pedig annyira kedves volt vele mindig, legalábbis előttem, hogy nem voltak fenntartásaim vele kapcsolatban. Azt mondta, viszi majd magával futni is.

Hülye, hülye.

El kellett volna vinnem Tuckert Minnesotába, a szüleimhez. Jól elbasztam. Egy háromszázhúsz kilométeres kitérő lett volna, de legalább Tuckert biztonságban tudhatom.

Végighúztam a tenyerem az arcomon, és fáradtan megvakartam a szakállam. A picsába, most mit csináljak? Ez a nő ellopta a rohadt kutyámat.

Mikor végeztem a hangüzenetekkel, megnéztem az SMS-eimet is, és láttam, hogy jött egy arról a 818-assal kezdődő számról is, amit a kezemre írtam. Rákattintottam, mire feljött egy kép Tuckerről. Örülök, hogy nem ismerlek.

A képen a nő is ott van, hátulról átkarolja Tucker mellkasát. Az arca nem látszik, Tucker feje kitakarja a száját. Fekete napszemüveget visel, a haját kalap rejti. A karját a vállától a könyökéig tetoválások borítják. Oldalra biccentettem a fejem, és alaposan megnéztem őket. Sikerült kibetűznöm a Brandon nevet. Felbukkant a nő telefonszáma. Azonnal felvettem. – Halló?

– Ha szereted a kutyádat, bizonyítsd be!

– Tessék?

– Nem tudom úgy jó szívvel megtartani a kutyádat, ha te tényleg szereted őt. Szóval, ha mégis így lenne, bizonyíts.

Pislogtam. – Oké. És mit javasolsz, hogy csináljam?

– A te kutyád, nem? Ha bizonyítani akarod, hogy szereted, akkor kapásból tudnod kellene a választ.

Vadul kattogott az agyam.

– Jól van, várj! – szólaltam meg, amikor eszembe jutott egy ötlet. Átnéztem a fotókat a telefonomon és kiválasztottam néhányat: Tucker meg én a tengerparton, Tucker meg én a motoron. Aztán készítettem egy képernyőfotót: az ikonok mögött ott csücsült Tucker. Átküldtem neki a fényképeket. – Tessék. Nézd meg az üzeneteidet!

Hallottam, hogy a telefonját nyomkodja. Hosszabb ideig hallgatott, mint amennyi a képek megnézéséhez szükséges.

– Figyelj! – szólaltam meg a csendet megtörve, és reméltem, hogy hall engem. – Ő a legjobb barátom. Velem jött, amikor Minnesotából Los Angelesbe költöztem. Olyan embernél hagytam, akiben, azt hittem, megbízhatok. Szeretem a kutyámat. És vissza akarom őt kapni. Kérlek!

Olyan sokáig hallgatott, hogy már azt hittem, megint letette a telefont.

– Oké – suttogta.

Megkönnyebbülten sóhajtottam egyet. – Szuper, köszönöm! És kárpótollak majd az idődért meg az állatorvosi számlákért…

– És a bírságomért.

– Bírság?

– Megbírságoltak, amiért a Topanga Canyon Boulevard kellős közepén parkoltam, amikor megálltam, hogy berakjam Tuckert a kocsiba.

Eltartottam a telefont a számtól, és idegesen sóhajtottam egy nagyot. Nem Sloan miatt, hanem Monique és az ostobasága miatt.

– Oké, persze, nem gond. Nézd, nagyon hálás vagyok mindazért, amit érte tettél. Ha adsz pár órát, hogy találjak neki egy kutyanapközit, akkor…

– Napközit? Minek?

– Még két hétig Ausztráliában leszek munka miatt.

– És ki vigyázott rá, amíg odavoltál?

– Valaki, aki soha többé nem fog vigyázni rá – feleltem szárazon. Felkaptam a hátizsákomat és követtem a jelzéseket a vámvizsgáló felé.

– Hát, nálam maradhat, amíg vissza nem érsz. Itthonról dolgozom. Nem gond.

Egy percig az ajánlatán gondolkodtam. A képre gondoltam, amit Tuckerről meg magáról küldött és a hangüzenetekre, amelyekben azt mondta, elvitte őt állatorvoshoz, és hogy sétálni jár vele. Úgy tűnt, tényleg törődik vele. Mármint, basszus, készen állt arra, hogy megtartsa magának. És már ott volt vele két hete. Tucker ismerte őt. Jobb lenne neki nála, mint egy napköziben. És tényleg nem számíthattam másra. Monique-on kívül csak Ernie-t ismertem elég jól LA-ben ahhoz, hogy ilyen szívességet kérjek, de az ügynököm nem volt egy kutyás alkat.

– Nem bánod? – kérdeztem, és ráléptem egy mozgó járdára.

– Nem. Megkedveltem őt.

A hangjában volt valami egészen szomorú, amitől elmosolyodtam. Nem mintha a rosszkedvének örültem volna – feltűnt a dolog, hogy fél órával ezelőtt még azt hitte, Tucker az ő kutyája marad, és most le kell mondania róla. De jólesett hallani, hogy a személy, aki vigyáz a kutyámra, nem szarja őt le.

{1} American Society for the Prevention of Cruelty to Animals: több mint 150 éves amerikai nonprofit állatvédő szervezet. (A ford.)