A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Malka Adler: The Brothers of Auschwitz, 2019

Fordította

MOLDOVA JÚLIA

Originally published in the English language
by HarperCollins Publishers Ltd. under the title:

The Brothers of Auschwitz

The moral rights of the author have been asserted.

© Malka Adler, 2019

Hungarian translation © Moldova Júlia, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-614-555-0

IZRAELNEK, LIORÁNAK ÉS AVINAK
RAVITNAK, YONITNAK ÉS HADARNAK

Ahol legsötétebb az ég
Ott tűnik át a fény

PROLÓGUS

Izrael, 2001

Reggel fél nyolc, rettentő hideg

Nehéz, fekete kabátba burkolózva állok a Beit Yehoshua vasútállomáson. Meg van beszélve, hogy Naharijában találkozom Dovval és Jichakkal. Volt idő, mikor Jichakot Jickó néven ismerték, Dovot meg Bernardként. Jichak hetvenöt éves, és még mindig megemeli a borjút. Még mindig erős. Dov hetvenhat, nagyobb, mint Jichak, a kakaós keksz a kedvence, szeret tévét nézni, szereti a békét és a csendet. Mindketten házas emberek. Jichak felesége, Hanna jószívű asszony. Dov felesége, Sosh is az.

Az eső elmúlik, mint egy horzsolás. Mint a fájdalom. Először erősen hullanak a cseppek, aztán csillapodik. Közönyösen hullanak az ágak a földre. Husss… Az eukaliptusz-fák csúcsa ide-oda hajlong a szélben, és nekem megint pisilni kell. A hangosbemondó bejelenti a következő vonatot. A lámpa villog. Két óra, és találkozom Jichakkal meg Dovval. Jichak már nem nyomul előre. És Dov meg sosem nyomul, sem most, sem régebben. Dov jó kávét hoz, meg kakaós-mazsolás kekszet.

Puff-puff-puff.

Egy hosszú kabátos férfi lő a közeledő vonatra. Puff-puff-puff. Barettsapka van a fején oldalra csapva, egy fekete esernyőt tart a kezében, azzal tüzel. Az arcát sötét árkok szántják és osztják részekre: homlok, arc, áll, az orr is. Olyan feszült az arca, mintha valaki gatyagumit húzott volna a bőre alá, szorosan, egész szorosan megfeszítve, amíg majdnem elszakad, de azért még pont nem. Rövid, sietős léptekkel halad, a karjával csapkodva, mintha rovar- vagy légyfelhőt hessegetne el, vagy keringő gondolatokat. Lő. Magasra emeli az esernyőt, az ég felé. Az eukaliptuszokra céloz, vagy a vonatra, és kiabál. Puff-puff. Puff-puff-puff.

Egyenesen a férfi szemébe nézek, miközben kiabál, hogy puff-puff.

Ott állok mellette, rám szól, hogy álljak meg. Állj. Céloz és lő, puff-puff. Puff-puff-puff, mind halott, mondja, és megtörli a tenyerét a régi nadrágban. Én köhögök, ő a homlokát ráncolja, az állát előretolja, az ajkát harapdálja, mint aki azt közli, hogy ő megmondta, ugye. Láttátok, hogy ez lesz, barmok. Aztán háromszor ráfúj az esernyő végére, pfú-pfú-pfú, képzeletbeli morzsákat seper le a kabátjáról, kiegyenesíti a sapkáját, és visszamegy a peron közepére. Fel-alá. Vissza és megint előre, keze folyamatos harckészültségben.

A katonák hozzászoktak már a pénteki lövöldözésekhez, a peronon reggel hétkor robbanó haraghoz.

Mindenki tudja, hogy Even Yehudából jön át, biciklivel. Télen-nyáron, péntekenként. Mindig jön. A vonat elindul, ő itt marad délig. Pillanatnyi pihenés nélkül tüzel. Nyáron sétabottal. Az emberek azt mondják neki, egyen, igyon, pihenjen inkább, miért fárasztja magát, menjen haza, ez így nem jó, de ő elmerül a saját világában. Reggel hét, péntek. Hetven körül lehet, talán fiatalabb, koszos ruhákban lövöldözik a peronon, a haja ősz, égnek áll. Minden pénteken biciklivel megy el, pontban fél egykor. A pénztáros mindent elmond róla. A pénztáros buzgó. Kövér, fekete hajú, szőke frufruval. A férfinak nincs órája. Van egy óra az állomás falán. De ő háttal áll az órának. Nem fontos neki, hogy lássa, mennyi az idő. Tudja. A halottainak készíti elő a szombatot.

Igen. A Beit Yehoshua peronja hasonlít még a legjobban az auschwitzi peronokra. Ezt mondja a pénztáros, és elhallgat. Auschwitzban érintette meg utoljára a családját. Ezt mondaná Jichak, felemelné a kalapját, és kiabálna, hogy egyáltalán miért kell a zsidóknak ott állniuk a vágányok mellett? Hát nincsenek buszok? Néha még a buszon is állni kell, akkor ott a taxi. A taxi drága. Na és, akkor sem áll a peronon. Dov köhögne, ha hallaná, hogy Jichak dühöng valamin. Aztán Dov elhallgatna. Én nem figyelnék. Előbb Jichakra néznék, majd Dovra, és bekapcsolnám a magnót. Jichak hangosan azt mondaná, miért állsz itt a vágányok mellett, miért nem hívsz egy taxit. Igen.

Az eukaliptuszok nem mozdulnak most. És a pénztáros Jajecról mond valamit. Gyorsan kell beszélnie, mielőtt az új ember rákiabál Jajecra. A pénztáros minden pénteken megvédi. Minden pénteken vannak olyanok, akik nem ismerik, nem hallottak a bánatáról. A pénztáros már hallotta, és megmondja az öregebbeknek, úgyhogy azok nem zavarják a férfit. Békén hagyják, hadd gyilkoljon az esernyőjével. Puff. Puff-puff-puff. Egyszer a pénztáros szólt az új embereknek, hogy hagyják békén, hagyják, hadd csinálja. Jajec kisfiú volt, mikor az anyukája ruháját markolta sírva, igen. Szünet nélkül sírt, sikoltozott, ne hagyj itt, de szegény asszony áttolta a férfiak csoportja felé, a gyerek odafutott hozzá, mama, vigyél magaddal, de a szegény asszony nem vitte. A gyerekére nézett, falfehér arccal, a fülébe kiáltott. Jajec, nem maradsz velem, hanem odamész, hallod? És megütötte, majd durván ellökte. Hallottad, nem? Igen. Elment az asszonyokkal, és Jajec ott maradt az idegenekkel, akik nem látták őt, mert hét-nyolc éves volt.

A vonat beállt az állomásra. Csend. Három perc csend. Még a pénztáros sem beszél, mikor megáll a vonat. Nem akarja összezavarni az embereket. Akinek kell, felszáll a vonatra, akinek le kell szállnia, leszáll. A vonat elindul, és a pénztáros azt mondja, hogy Jajec apja is eltűnt. És a nagyapja, a nagyanyja, négy nővére, Serena nénikéje és Abraham bácsikája is.

Egy etióp asszony arca markol a gyomromba. Gyengéd, törékeny arc, a szája elhúzva, mintha sírni készülne, sötét szemében bánat, valahonnan máshonnan származó szomorúság: távoli, és magasság szerint rétegekbe rendeződik. A homlokán a friss, felső réteg, az arca erős. Ha Jichak és Dov itt lenne, valószínűleg sírnának, ha meglátnák ezt az arcot. De Jichak sosem megy senkihez, és hozzá sem megy senki. Ha Dov eljönne, kekszet és gyümölcslevet adna az asszonynak, azt mondaná neki, hogy üljön le egy padra, és pihenjen kicsit.

Újabb vonat érkezik. A peron kiürül, csak a hosszú kabátos, barett sapkás férfi marad. Az etióp asszony felszáll a vonatra. Tudja, hogy lökdösődés vár rá, de felszáll. A pénztáros azt mondta, hogy ő is rendszeresen ezzel a vonattal utazik. A bentlakásos iskolába megy, hogy végighallgassa a letolást az igazgatótól. Hogy a lányával éjjel-nappal gondok vannak, nem viselkedik rendesen. Feldühíti a tanárait, vissza akar menni Etiópiába, a saját népével akar élni, elszökik péntek este, és a reggae bárban játssza az eszét. Csak a rap érdekli. Hosszú szoknyában és hosszú ujjú blúzban megy el. A táskájában viszi magával a szűk rövidnadrágot és egy rövid, színes felsőt, amiből kilóg a hasa. Nem akar bentlakásos iskolában élni, nem és nem. Az anyja kiabál, hogy márpedig nem jössz vissza velem, itt maradsz, érted?

Jichak erre azt mondaná, hogy a lány majd megszokja, a végén megszokja, és miért száll fel az anya minden pénteken a vonatra, két-három havonta elég lenne, mehetne taxival, nem? Dov meg azt mondaná, minek erőltetni a gyereket, az sosem működik, az a legjobb, ha hazaviszi, nem igaz?

Fehér napsugár ragyog át a felhők keskeny résén. Az egyik eukaliptusz mögül kandikál ki, hatalmas, ragyogó kaleidoszkóppá változtatva a fát. A hangosbeszélő megszólal: Figyelem, figyelem. A nap eltűnik. A vonat elindul.

Naharijába megyek.

Jichak nem találkozik velem. Talán igen. Telefonon azt mondta, meglátjuk. Jichaknak nincs türelme.

Dov leül velem. Dov tartja a szavát. Jichak is. De Jichak nem ígér semmit. Jichak azt mondja, telefonáljak csütörtökön, és meglátjuk.

Telefonálok minden csütörtökön, és ő azt mondja, meglátjuk. Végül meg, hogy rendben, mehetek.

Dov kijön elém autóval az állomásra. Dov visz el Jichakhoz.

Nem vagyok biztos semmiben. Beleegyeznek, hogy beszéljenek velem? Jöjjek el még egyszer-kétszer, meglátjuk. A telefonban ezt mondják.

Nem lehet, hogy majd meglátjuk. Muszáj.

Igen.

Megengeditek, hogy elmondjam a történeteket?

Igen. Meg.

Lassan-lassan.

Vagy gyorsan, hátha megbánjuk különben. Ha-ha.

Együtt vagy külön?

Ahogy alakul, de nekem tehenészetem van, azt el kell látnom.

Akkor Dovval gyakrabban.

Igen. Beszélünk, amikor csak akarod.

Csak ha esik, esős napokon.

Rendben, Jichak.

Nem hagyhatom ott a teheneket napközben.

Nem kell.

Meg kell etetnem a borjakat, és néha el is kell mennem ide-oda.

Akkor jövök majd, ha esik.

Az lenne a legjobb. Csak akkor vagyok otthon, ha esik.

Jó, ha esik.

Rendben.

De előbb beszéljünk telefonon, és meglátjuk.

ELSŐ FEJEZET

Jichak vagyok. Izrael állama adta nekem a Jichak nevet.

A nácik az 55484-es számot adták.

A gójok Izsáknak hívtak.

Az én népem, a zsidó, a Jickó nevet adta nekem.

Jichak nappalijában

Az volt a legnehezebb, mikor kilakoltattak minket.

Felébredtünk, mint szoktunk. Én keltem elsőnek, ki akartam menni apámmal a piacra.

Elfelejtettem, hogy ünnep van. A papa a zsinagógából jött haza. Fekete haj, középmagas termet, még kabátban is sovány alak. Leült egy székre. Odahívott minket. Lea, gyere. Szárá, Ávrum. Dov, szólj Jickónak is.

Összegyűltünk a papa körül. A papa arca olyan színű volt, mint a pléhdobozé a napon. Beteges. A tekintetünk a mamát kereste.

A papa azt mondta, csomagolnunk kell. Elmegyünk a faluból. Felugrottunk: mi van? Hova megyünk, hova, nem tudjuk, a magyarok elküldenek minket innen. Hova, apa, hova. Nem mondták, de sietnünk kell, szedjetek össze némi ruhát meg takarókat, köhögte. Lea, hozz egy pohár vizet, kérlek, csomagolj evőeszközöket, néhány tányért, zoknit, ne felejtsd el a zoknit, apa, hova küldenek minket, kérdezte Ávrum. Meghalni, felelte Dov. Elég, Dov, elég, a falu összes zsidóját elküldik valahova máshova, keletre, hogy keleten dolgozzanak valahol. Miért csak a zsidókat küldik el, kérdezte Szárá. Hogy meghaljunk, és végre megszabaduljanak tőlünk, végre egyszer s mindenkorra eltávolítsanak minket az életükből, nem érted?

A papa vastag, sötét, erős ujjaival eltakarta az arcát.

Visszafojtott zokogás hangját hallottam. A mamát kerestük. A mama aprócska volt, barna hajú, gyengéd arcvonásokkal, mint a naptól tartó virág. A mama két kezének az ujjait harapdálta. Azt mondtam neki, hogy szóljon a papának, magyarázza el nekünk. Nem értem, mondja meg, mondja meg neki. A mama leült egy székre, a papától kicsit odébb. Hallgatott. A papa az arcát dörzsölte, mint aki a bőrt akarja ledörzsölni, és odaszólt. Elég legyen! És felállt, kinyújtózott, a székbe kapaszkodva, az ujjai elfehéredtek, szinte teljesen vértelenül. A mamára nézett, rekedt hangon megszólalt: a magyar csendőrök fegyverekkel jöttek be a zsinagógába. Azt mondták, készüljünk fel a kilakoltatásra a házunkból. Azt mondták, egy órán belül. Azt is mondták, hogy csak egy bőröndöt vigyünk, amire szükségünk van. És hogy menjünk a zsinagógába. Várjunk. Majd megkapjuk az utasításokat.

Kórusban kiabáltunk, de papa, a háborúnak vége, halljuk az orosz tüzérséget a távolból, mondd meg nekik, hogy vége a háborúnak. A papa halványan válaszolt. Tudják. Ávrum kiabált, akkor miért visznek el minket, papa, mit akarnak csinálni velünk, mit?

El akarják égetni a zsidókat, hallottam a rádióban. Mind meghalunk, mondta Szárá szinte sírva.

Hitler pontosan így tervezte, közölte Dov, és egy almát csúsztatott a zsebébe.

A papa toppantott, elég. Menjetek a szobátokba, gyerünk, egy óránk van csomagolni. A mama mondta, hogy nincs se bőröndünk, se táskánk, hogy pakoljunk?

Tegyél mindent lepedőkbe, vagy akár abroszokba, batyukat csinálunk, megkötjük kötéllel. Ávrum, szaladj, hozz kötelet a fészerből, és segíts a kicsiknek megkötni a batyukat, Lea, te a mi szobánkban, én a konyhában. A mama elhallgatott. Mozdulatlanul, nagyon szorosan karba tett kézzel.

Szárá sírt.

Azt mondta, el kell mosnunk a Széder estéről maradt edényeket, és el kell pakolnom őket a szekrénybe. A papa kiabált, hogy nem számítanak az edények, most nem fontos ez.

A mama felállt a székről, megállt a mosogatónál, teljesen megnyitotta a csapot, felmarkolt egy koszos tányért, és nekiállt lepucolni. A papa a nadrágja szárának csapta a kezét, mintha innen nyerne erőt, odaállt a mama mellé, és elzárta a csapot. A mama megfordult, ledobta a tányért a földre, megtörölte a kezét a kötényében, és felegyenesedett. Menjetek pakolni, mondta. Szárá lehajolt, a cserepeket szedegette a földről, egyre jobban sírt, hogy az edény megbüdösödik, mire hazaérünk, és majd ki kell dobni mind. Dov rászólt, hogy ne aggódjon, mind megbüdösödünk, tesznek róla. A mama felhúzta Szárát, magához ölelte, kisöpörte a homlokából a haját, megsimogatta a fejét, és mondta, hogy indulunk. A mama és Szárá átment a hálókba. Ávrum visszaért a kötéllel. A mama után eredt. Dov az ablaknál állt. A papa evőeszközt pakolt a konyhában.

Én felvettem egy gyapjúsapkát, és az ajtóhoz léptem. Megfogtam a kilincset. Bizonytalannak éreztem a lábaimat.

– Jickó, te meg hova mész? – kiáltott oda apa.

– Az istálló, meg kell etetnem a teheneket. És fel kell készítenem őket az utazásra.

A papa megriadt.

– Nem, azt nem lehet, a tehenek nélkül megyünk, csak ruhát viszünk meg takarókat, csomagold össze egy batyuba a ruháidat – mondta és odaállt elém.

– És a tehenek? – kérdeztem. – Ki gondozza majd őket?

A papa kemény tekintettel nézett rám.

– Ne vitatkozz – mondta.

Nem hagyhattam ott a teheneinket. Ott éltek az udvaron.

Az istálló a ház mögött állt. Szerettem fejni. Néha beszélgettem is velük, mintha egy nyelvet használnánk. A borjak a kezembe születtek. Dovra néztem. A fürtjei összeugrottak a fején, úgy láttam. Úgy festett, mint aki most zuhanyozott.

Dov intett nekem, hogy hagyjam. Megkérdeztem a papát, ki fogja megfejni a teheneket, meg fognak így halni, ha nem etetik őket. A papa nem tudott semmit, azt gondolta, hogy majd a szomszédok a tehenek gondját viselik, vagy talán valamelyik fegyveres katona, nem volt biztos benne.

Eszembe jutott a macskám. Tudni akartam, mit csináljak a macskámmal, aki megfázott pészáchkor. Fekete-fehér bundás, hatalmas macskám volt. Visszamentem a papához. Háttal állt nekem, a szekrényeket nyitogatta, és úgy nézett ki, mint a nagyapám. Legalább a macskát, rimánkodtam.

– Elviszem a macskát, nem zavar majd minket, rendben?

A papa a szekrény mélyéről válaszolt.

– Hagyd a macskát, Jickó, ne menj ki! – Felegyenesedett, a hátát markolva az utcára néző ablakhoz ment. – Gyere ide! – szólt oda nekem. – Nézz ki az ablakon! Látod a csendőröket? Nemsokára bejönnek, és kidobnak minket az utcára batyuk nélkül, most már érted?

Mintha betegség terjedt volna szét a testemben, és vette volna el az életemet. A macskámat akartam. A macskát, aki bejárt dorombolni az ágyamba. Imádtam a hasát csiklandozni, és egyenesen a bundájára spricceltem a tejet a tehén tőgyéből. Imádta nyalogatni magát, órákig. Ávrum, a bátyám állt az ajtóban. Ávrum magas volt, és szelíd, mint anyám.

– Gyere, segítek – mondta. – Dov is rád vár.

Csak egy perc, mondtam. Meg akartam még ölelni azt a beteg macskát. Szárá állt mellettem. Kézen fogott. Zajt hallottunk kintről. Szárá az ablakhoz rohant.

Csontos teste kihajolt, kiabált.

– Papa! Papa, a szomszédok itt vannak az udvaron, téged hívnak. – Szárá is vékony volt. A papa nem fordult meg, azt mondta, ne most, Szárá. Ő még sürgetőbben kiabált neki, hogy a szomszédok már az ajtónál vannak, menjen oda hozzájuk. Dov jött be a szobába, a másik zsebébe is betett egy almát, az ingébe meg pár maceszt. Barna szeme volt, és labdaszerű izmok a bicepszén. Egy pulóvert dobott a hátára.

Kopogtak, összerezzentem.

A papa az ajtóhoz ment. Hallottam a szomszédot:

– Hova mentek, Strullu? – Sztanku volt az. Mindig siltes sapkát hordott, és vörös bibircsók volt az arcán.

– Mondd meg te, neked talán mondtak valamit! – felelte neki a papa.

– Nem mondtak nekem semmit. Veled beszéltek.

A papa elhallgatott. Sztanku felegyenesedett.

– És a gyerekek?

– Velünk jönnek. Az öregek is.

Sztanku levette a sapkáját.

– Kenyér kell neked.

– Van maceszünk. – Apának nem kellett.

– Nem, Strullu, kenyér kell nektek, és víz az útra.

– Nem.

– Vigyél kalácsot, csináltunk húsvétra sokat. Odaadjuk neked. Rejtsd el a ruhádban. Ki tudja, mi lesz.

Dov azt mondta erre magában, hogy tragédia lesz. Rémséges tragédia.

A papa szomorúan mosolygott Sztankura.

– Ez a gyerek folyton tragédiákra gondol – mondta csendesen. – Nem tudom, mi a baj vele. – Sztanku megragadta a papa kezét. Remegett a keze. Kék szeme nedvességtől csillogott.

– Vigyázunk a házra, Strullu, ellátjuk a teheneket, és hazajössz. Haza kell jönnöd.

A papa és Sztanku összeölelkeztek. Hallottam, ahogy hátba veregetik egymást. Hallottam, ahogy a papa megtörten válaszol.

– Nem hiszem, hogy visszajövünk, Sztanku. Bocsáss meg, muszáj bemennem. – És ezzel a papa elment.

Sztankuhoz léptem.

– Akkor, ha vigyáztok a házra, és ellátjátok a teheneket, akkor a macska, ugye őt is megetetitek, és ha jönnek, el akarják vinni, mit mondtok nekik?

Sztanku egyszer megköszörülte a torkát. Majd még egyszer, a nyakát markolva.

– Van egy kis félretett pénzem – suttogtam. – Azt neked adom, Sztanku.

Sztanku az égnek lendítette két kezét, toppantott.

– Nem-nem-nem. Ne aggódj, Jickó. Én majd vigyázok mindenre, amíg szépen hazajöttök. – Kezet ráztunk. Bementem.

Dov kiugrott az ablakon.

Biztos voltam benne, hogy Dov elmenekül az erdőbe. Örültem, hogy elszökött, és nem látta meg senki. Örültem, hogy legalább egyvalaki itt marad a családból, és vigyáz a házra. A papa, a mama, Szárá, Ávrum és én elmentünk a zsinagógába, hátunkon a batyuval. A magyar csendőrök megszámoltak. Valaki beárult minket, elmondta, hogy egy fiú hiányzik a családból.

A csendőrök ujjukat rázva megfenyegették a papát.

– Napszálltára. Legkésőbb addigra a fiúnak vissza kell jönnie. Vagy a falhoz állítunk titeket, és bumm-bumm-bumm. Érted? – A papa odahívatta Vaszilijt, Dov osztálytársát.

Vaszilij volt Dov legjobb barátja. Zokni és kalap nélkül szeretett járkálni. Télen-nyáron ugyanúgy. Vaszilij jött is, rohanvást. A kabátja egyik ujja rövid volt, a másik hosszú.

A papa átkarolta a vállát.

– Vaszilij, hozd ide hozzánk Dovot. Az erdőben van. Csak neked sikerülhet. – Vaszilij a papát nézte, együttérzett. Ó Dov, Dov. A papa lehajolt, a fülébe suttogott. – Mondd meg Dovnak, hogy emlékezzen Sarkadira, a budapesti fiatalemberre. Érteni fogja.

Dov veréstől feldagadva tért vissza.

Aznap éjjel visszajöttek a magyar csendőrök. Dov arca két napig duzzadt maradt. Mély vágás éktelenkedett a homlokától a füléig. A haja alatt vér száradt. Nem mondott semmit.

– Sajnálom – mondtam. – Kár, hogy visszajöttél, Dov, tényleg kár.

Két nappal később vonattal vittek minket Ungvárra, a mai Uzhorodra.

Ungváron egy hatalmas gödörbe tereltek minket, olyan volt, mint valami nyílt színi bánya. Zsidók ezrei voltak ott a környékről, vécé vagy mosakodási lehetőség nélkül. Csak egy kis csap volt, meg egy vezeték. Egyre esett az eső. Kimosta a bányát. Fuldokoltunk a sárban és a bűzben. Először a haldoklók szagát éreztük. Aztán az emberi ürülékét. Nem tudtam hozzászokni. Akkor is hányingerem volt, amikor épp hánytam.

A családunk akkora helyet kapott, mint egy kanapé. Fadeszkákon és nedves takarókon aludtunk. Egy csésze krumplilevest ettünk, amiért órákig álltunk sorba. Naponta egy csészével. Éhesek voltunk. Házalókat láttunk a gödör körül járkálni. Láttuk, hogy a kezükkel jeleznek nekünk valamit. Keresztet vetettek, vagy azt mutatták, ahogy elvágják valakinek a torkát, mintha kést tartanának a kezükben. Fogatlan vigyorok villantak, hihihi. Legszívesebben ököllel csaptam volna a képünkbe. A mama szavak nélkül beszélt hozzám. Magamat csapkodtam, amíg a lábam elmerevedett az öklöm alatt. Fontoskodó képű, nedves kabátos emberek mászkáltak közöttünk. Ők voltak a Judenrat, a Zsidó Tanács tagjai.

Azt ígérték, csak napok kérdése, és keleten leszünk. Sok-sok munkahelyről beszéltek.

Vártuk a vonatot, ami majd keletre visz minket a sok munkahelyre. Nem jött. Az emberek türelmetlenkedni kezdtek, először csak kicsit, majd egyre inkább. Három nap után már minden ok nélkül kiabáltak egymással. Ha véletlenül valaki hozzáért egy másik könyökéhez, ahogy a csapnál vagy levesért állt sorba, már kiabáltak. Vitatkoztak, hova tegyék a fejüket vagy a lábukat éjszakára. Vagy hogy miért fingott valaki egy baba képébe.

– Szegény kicsike, megfullad így, igazán kicsit tekintettel lehetne rá, tata! – Vitatkoztak a pletykákon. Kiabáltak, kiabáltak és kiabáltak, majd egy nappal később megismételték a pletykákat, és újakat hoztak. Nem voltak rémhírek halálról, arról szó sem esett, a felszabadításról annál inkább. Rengeteg hír a közelgő vagy távoli felszabadulásról. Nem érdekeltek minket a hírek, csak meghallgattuk és vártunk. Majd egy hónapig vártunk.

Végül egy marhavagon állt be a vágányra.

Biztosak voltunk benne, hogy ez tévedés. A csendőrök bezsúfoltak minket a vagonokba. Erővel szorítottak be teljes családokat. Teljes falvakat. Városokat. Megértettem. A magyarok meg akarják tisztítani a világot a zsidóktól. Nem akarnak olyan világban levegőt venni, ahol egy zsidó járt előttük. A távoli jövőbe nézve azt akarják látni, hogy igen, nincsenek zsidók. Egy sem. Tiszta ég, nap és hold.

A vonatút rémálom volt.

Három napon át utaztunk étlen-szomjan. Egyetlen pléhvödör volt a vagonban egy kisvárosnyi ember szükségleteire. Egy törött szemüvegű nő karjában a csecsemő egyfolytában sírt. Sárga valami folyt a füléből. Anyám levágott egy csíkot egy lepedőből, és a baba feje köré kötötte. Mintha mumpszos lenne. A gyerek még jobban sírt. A nő próbálta megszoptatni, de nem kérte. Csak sírni akart. Két nap után a sírás abbamaradt, és a nő kezdte rá. Először egyedül sírt, aztán öt-hat ember sírt vele, kórusban. Végül betakarta a gyerek arcát egy lepedővel. Nem volt hajlandó átadni a babát a mellette álló, magas férfinak. Barnás foltok voltak a szemüvegén. A körmöm a lábamba vájtam, egyre csak szorítottam, amíg egy kis lyuk nem lett ott.

Dov azt mondta, megmenekült, a baba az anyja karjában halt meg. Mi egyedül halunk majd meg.

Sorba álltunk az auschwitzi vágányok mellett.

Vonatok álltak végig a rámpán. Mint valami hatalmas, hosszú farkú kígyó.

Csecsemők szálltak a levegőben, mint a madarak. Terhes nőket hajítottak a furgonokra. Az egyik nő hasa a levegőben nyílt szét, minden szétszóródott, mintha egy dinnye lett volna benne, nem egy baba. Az öregeket, akik nem tudtak járni, leterítették a földre. Teljes falvak álltak a rámpán, nem volt helyük moccanni sem. A levegőben füstoszlop szállt, égett csirke éles szaga terjengett. Erre emlékszem.

Először elválasztották egymástól a nőket és a férfiakat.

Nem láttam többet a mamát és Szárát.

Egy kellemes arcú tiszt előtt mentünk el, aki mintha kedvelt volna minket és aggódott volna értünk. Mintha érdekeltük volna. Az ujjával intett: jobb, bal, jobb, bal. Nem tudtuk, hogy olyan hosszú az ujja, hogy felér vele az égig. A foglalkozásunkat kérdezték. Dov ugrott elsőnek. Nem volt rá időnk, hogy elváljunk egymástól.

Az őr azt kiabálta, hogy vannak-e itt építőmunkások. Ávrummal előreléptünk. A papa másik foglalkozást választott. Soha többé nem láttam a papát.

Elvittek minket egy épületbe, ott le kellett vetkőznünk.

Hosszú, soha véget nem érő sor volt. Mintha cukorkát osztanának. És azt mondták, gyorsan, gyorsan vetkőzzünk. Meztelen nők futottak egy hatalmas vasajtó felé. Az ajtó egyre nyílt. Meztelen nőket nyelt el a fekete nyílás. Mint a tenger hatalmas torka. Férfiak és fiúk futottak a másik oldalon. Szakállas rabbik kiabálták, hogy Smá Jiszráél, Smá Jiszráél.

Ávrummal remegve álltunk az épülettel szemben, ami a legtöbb embert elnyelte.

Fekete ajtaja volt, kettő, szinte teljesen egyforma. A bátyámmal nem tudtuk, merre fussunk. Meztelenek voltunk, és összezavarodva rohantunk egyik oldalról a másikra. Lábakra taposva, karunkkal lökdösődve. Láttam körülöttünk, hogy az emberek a fejük felett forgatják a kezüket, a mellüket verik, a hajukat tépik, a szőrt a nemi szervükről. Láttam olyanokat, akik az istenüknek sírtak, azt mondva, istenem, hallasz engem, adj jelet, hol a messiás, világ ura. Olyan hanggá olvadt össze, mint valami mély zúgás, nehézzé, mint egy hóvihar. Hummm. Hummm.

Addig kiabáltam a bátyámnak, amíg berekedtem.

– Ávrum, Ávrum, melyik ajtóhoz fussunk? – kiabáltam. – Ávrum, válaszolj!

Ávrum elkapta a kezem. Zokogott, ide, ne, oda, nem-nem, Ávrum, mit csináljunk, hova, hova, első ajtó vagy a második, nem, nem, Jickó, hallgass rám, hallgass rám… Bent voltunk.

Egy hatalmas, padokkal telerakott teremben voltunk. A teremben leborotválták az emberek fejét. A borbélyok fáradhatatlanul borotváltak és borotváltak egyre. Aztán elvittek minket zuhanyozni. És akkor csobogás. Víz. Felkiáltottam.

– Ávrum, víz! Víz, víz, élünk, Ávrum, és együtt vagyunk! Ávrum, szerencsénk volt, Ávrum. Az egész zuhany alatt végig zokogtam.

MÁSODIK FEJEZET

Dov vagyok: Izrael állama az Arieh-Dov nevet adta nekem, röviden Dov.

A nácik az A-4092-es számot adták.

A gójok Bernardnak hívtak.

Az én népem a Leiber nevet adta nekem.

Dov nappalijában

Biztos voltam benne, hogy meghalni visznek minket.

A papa azt gondolta, távoli gyárakba küldenek, dolgozni. Én a halálra gondoltam. Az én halálom fényes piros volt. Olyan piros, mint az Auschwitzba tartó vonaton a mellettem álló férfi füléből csordogáló vérpatak. A férfi nem volt hajlandó felszállni, és a vérzés nem volt hajlandó elállni három napig, talán a tömeg és a nyomás miatt, mindenki összepréselődött. Mint a szardíniák a dobozban, szaglottunk a friss haláltól, az a szag most érkezett meg az életembe, és hosszasan velem maradt.

Megállt az auschwitzi vonat.

Elég hirtelen nyíltak ki az ajtók. A fények reflektorokként robbantak fel a szemünk előtt. A hangszóróból jövő hang azt hajtogatta, hogy gyorsan, gyorsan, schnell, schnell. Mindent hagyjunk a vonaton. Idegességet hallottunk az éles, hangos beszédből, mintha csak egy hang lenne, ember nélkül, semmi más, csak hang, schnell, schnell.

A rámpán őrök álltak fegyverrel, olyan volt a hangjuk, mint a hangosbeszélőnek. Lefelé, gyorsan, gyorsan. Úgy kiabáltak, mintha hangszórót építettek volna a torkukba. Oldalt csíkos pizsamák álltak, egy-egy fej meg karok lógtak ki a ruhából. Nem láttam belőlük mást. Az egyik oldalon álltak, lehajtott, borotvált fejjel. Ijesztőbbek voltak, mint a parancsolgató őrök. Betegnek és szenvedőnek tűntek. Az őrök nem. A zenekar is egészségesnek látszott. Vidám indulókat játszottak, győzelmi díszszemlére valót.

Pórázokon tartott kutyák ugattak. Éles foguk volt, az orruk nedves, nyakukon éles karomként állt égnek a szőr. Az őrök egy öreg, szakállas nagypapát lökdöstek, aki nem értette, azt mondta, elnézést, uram, a parancsnoknak nem kellene… Puff. Az öreg elesett. Az őrök törékeny öregeket vertek. Bevert vállak, hasak, hátak. Nem hagyták, hogy ott helyben haljanak meg, hagyták sírni őket. És ők sírtak fájdalmukban. Mások aggodalmukban sírtak vagy a zenekar miatt. Jó zenekar volt Auschwitzban. Azonnal hallottam, hogy jók. Szinte sírtam a szépségtől, de a csíkos pizsamák tömege ott ragadt a fejemben, és nem sírtam mégsem.

A másik oldalon az őrök úgy rugdostak egy kisgyereket, mintha labda lenne, olyan kétéves lehetett. A gyerek nem hallotta, hogy gyorsan, gyorsan. Fekete, göndör haja volt a kisfiúnak, rövid kabátja, és a nadrágjában nehéz volt a pelenka. Az utazás során összegyűlt benne a kaka. A gyerek elvesztette az anyját és az apját, csak egy barna maci maradt a karja alatt. A mackó esett le először. A gyerek utána. Újabb rúgás. Megint nem hallotta, hogy gyorsabban. Elég nehéz volt meghallani a zene miatt. A gyerek koponyája kissé szétnyílt. Újabb rúgás és ennyi volt. Ott maradt a rámpán a macija mellett, mint egy sötét folt az úton. Nagyon nagy csend lett. Egy pillanatig nem beszélt senki, egyetlen szót sem, csak a vidám zene szólt.

Előrerángattak, nagyobb lett a zaj. Nagy sírás volt. A legnagyobb, amit eddig hallottam. Tengernyi sírás, egész viharos tengernyi. Olyan sírás, mint a part köveinek verődő hullámok.

Az őrök kiabáltak. Sorba, gyorsan.

Szétválasztották az embereket: nők balra, férfiak jobbra. Férfiak ölelték magukhoz a kicsi gyerekeket. Gyerekek sírtak, hogy mama, mama, nagyi, hol az anyukám. Egy kendős nagymama eltakarta a száját a kezével. Nem volt foga. Nagymamák adtak ki fura hangokat, mint a vízimentők a parton. Mint egy vízimentő, aki a megafonba kiabál, nem nagyba, csak a szélbe.

Egy bottal járó nagyapa fogta meg egy síró gyerek kezét. Szorosan tartotta, csitt-csitt, mondta, ne sírj, fiú, majd a földre esett. Bumm. A gyerek elhallgatott. Az őrök elmartak egy takaróba csavart babát az anyja karjából. Letépték a gyapjúsapkát a fejéről, és a csupasz fejét a vagon ajtajának csapták. Olyan sikolyt hallottam, mint amikor egy borjút vágtak le a faluban, még a kés előtt.

A mama és Szárá egyre távolodtak.

A mama az égnek emelte a karját. Mint aki szellemeket és démonokat üldöz el. A mama lehúzta a kendőt a fejéről, a haját tépte, sikoltott: gyerekek, vigyázzatok magatokra. A mama még hangosabban kiabált. Gyerekeim, vigyázzatok magatokra. Halljátok? A mama hangja sebet ejtett a szívemen. Mintha valaki egy szöget tett volna egy idegemre, és ráütött volna kalapáccsal. A mai napig fáj, ha felidézem anyám könnyeit és utolsó szavait.

A mama és Szárá az első négyes sorban mentek. Mentek és mentek, majd eltűntek a vágányok között.

Őrök kiabáltak, hogy álljunk négyes sorokba, gyorsan, a zenekar tovább játszott.

A hangszóróból újabb parancsok harsantak. A fények kevésbé fájtak. Az emberek csótányként rohangáltak a sötétben. Elfelejtették, hogy van fény. Rokonokat kerestek, akikkel négyes sorba állhatnak. A zaj mindent elborított. A hangszóróból érkező utasításra mindenki megállt a rámpán, aztán mindenki rohanni és kiabálni kezdett. Tibor, gyere közelebb, Solomon, Jákov, gyere, gyere, így megvagyunk négyen. Simon, aki húst árult velük, szemüveg nélkül jött, próbált benyomakodni. Te nem vagy velünk, a sánta Sándor riadtan hátrébb húzódott.

Megszólalt a bandzsa Jákob a falunkból.

– Elég, megvagyunk négyen, ti gyertek mögénk. – És a bandzsa Jákob elindult.

A sánta Sándor megragadta a kezét.

– Hova mész, állj mellém, egy-két-három-négy-öt?

Nem-nem, menj odébb, nincs hely, Jákob, várj, mi a baj vele, ledobja a kalapját, és lerántja a nadrágját. Simon, gyere ide, gyere vissza gyorsan, állj ide, tessék, ne mozdulj, nincs több hely, mind ideálltok elénk, mit számít, hogy az unokatestvéreid, kezdj el egy új sort.

A hangszóró csatornát váltott. Tánczenére. Ott álltunk, három fiú és a papa, soványan, szakáll nélkül. A papa felemelte a fejét. Ávrum megragadta a karját. Jichak két lépést tett egy SS felé.

Ávrum erővel visszahúzta Jichakot a sorba. Mit művelsz, hova gondolsz? – suttogta.

Úgy álltam ott, mint egy szakadékba dobott, nehéz kő. Zuhan, zuhan, zuhan, puff.

Mint egy kő, ha a sziklának csapódva széttört.

A papa hallgatott, meleg fogóként szorította a karom.

Egy nyugodt, német tiszt intett az ujjával. Jobb, bal, bal, bal, bal, megint jobb.

A zenekar másik táncot játszott. A tiszt szeme olyan volt, mint egy hasadás az ablakon.

Fehér kesztyűt viselt. A gombjai ragyogtak, olyan volt az arca, mint aki nem veti meg a bort.

Jobbra mentünk. Aki jobbra ment, dolgozni vitték. Aki balra ment, elment.

Füstfelhőt láttam nem messze. Emlékszem, különös, fekete felhő volt. A füst egy hatalmas épület kéményéből jött, óriási épület volt, a füst gomba formában szállt az égre.

– Mi ez? – kérdeztem apától.

– Acélgyár, Dov.

– Válaszolj nekem, papa.

– Gyár, Dov. Egy háborús acélgyár.

– Itt égetik el a zsidókat, papa, és ez itt a zsidó hús füstje.

A papa összerezzent, mintha kígyóra lépett volna.

– Nem. Persze, hogy nem, nem az, hanem gyár, és ez itt a gépek füstje, Dov.

Őrök kiabáltak:

– Szerelők? Vannak szerelők?

Visszakiáltottam, hogy én szerelő vagyok. Kiugrottam a sorból. Egyedül.

El akartam rohanni olyan messzire, amennyire csak tudtam. El akartam menekülni a füstbe került hústól. Apa, Ávrum és Jichak ott maradt mögöttem.

Nem néztem vissza, előre akartam menni, minél messzebbre.

Kifényesített cipőt és szűk, vízhatlan anyagú pantallót viselő őrök vittek el egy emeletes épülethez. Német politikai foglyok mellé kerültem. A német rabok szőkék voltak, az egyik bajszos is. Ételcsomagokat kaptak otthonról. Csoportosulva ültek, ettek. Volt egy fadoboz az ágyak végében, fedéllel és közepes méretű lakattal.

Leültem az utolsó ágyra, és néztem a szobában lévő emberek száját. Néztem, ahogy a fogukkal letépnek egy falatot, bugyogva a szájukba lökik, rágnak, nyelnek, beszélgetnek, kínálgatják egymást, megköszönik, szívják, törlik, böfögnek, vakaróznak, nevetnek, szalvétákba csomagolják a maradékot, visszateszik a dobozba, lezárják, és elmennek aludni. A német foglyok nem vették észre, hogy bejöttem, nem látták. Olyan voltam nekik, mint légypiszok a falon.

Megőrjített az étel illata. Csorgott a nyálam. Éreztem a kolbász és a sütemény szagát. Kenyér és füstölt hal. Mogyoró és csokoládé. Hallottam, ahogy megkordul a gyomrom. A hasamra csaptam. A hang nem maradt abba. Levettem a cipőm, a hátamra feküdtem. Egy budapesti zsidó aludt mellettem. Egy kövér, idősebb zsidó, hatvan körüli. Az arcán izzadtság gyöngyözött. Nehezen vette a levegőt, mint egy régi mozdony. Elmesélte, hogy hatalmas gazdaságot hagyott hátra otthon. Megdöbbentem. Egy zsidó, akinek földje van?

– Igen, fiú – mondta. – Vagy három falunyi.

– Tényleg?

– Igen, fiú. És mire megyek most vele, hogy épp éhen halok. Hogy hívnak?

– Bernard a keresztény nevem. És az otthoni meg Leiber.

– Hány éves vagy, fiú?

– Tizenhat múltam.

A férfi megragadta a vállam, keményen megrázott, rám bámult, egyik szeme egészséges volt, a másik üveg.

– Nézz rám, Bernard! Nekem esélyem sincs, de neked igen. Lopj, ölj, élj, hallod? Fiatal vagy, Bernard, neked van esélyed, hogy túléld ezt a háborút, érted?

Kicsit megmozdítottam a fejem, igen, értem. A kövér férfi az ágyra rogyott. Egy másodperc alatt elaludtunk. Másnap eltűnt, ahogy az Auschwitzban történni szokott, ahogy idővel megértettem. Egyik pillanatban még beszélsz valakivel, a következő pillanatban meg már eltűnt.

HARMADIK FEJEZET

Jichak

1944-ben, Auschwitzban új nevet kaptam.

Az 55484-es számot varrták fel a nadrágom oldalára, ez volt az új nevem. Csíkos ruhát kaptam. Inget és nadrágot ugyanabból az anyagból, mint amiket manapság látunk a képeken. Csíkos sapkát is kaptam, meg műanyag, fatalpú cipőt. Álltunk a sötétben, foglyok egyik sora a másik mögött, mindenki ugyanolyan. Mint hangyák menete, mellünkön és oldalunkon egy-egy számmal.

A 12-es barakkba kerültünk. Háromemeletes priccsek álltak itt. Nem is annyira priccsek, inkább polcok. Az ágyak mellett kellett felsorakoznunk. Ávrummal egymás mellett álltunk. Ávrum tizennyolc éves volt, megkérdezte, hol van Dov. Én tizenöt múltam, egy évvel voltam fiatalabb Dovnál, és nem tudtam, hol van. Ávrum legalább egy fejjel magasabb volt nálam. Széles válla volt, és borostája. Nekem lötyögött az ing a vállamon, az arcom sima volt, a szakállam még nem is serkent. Voltak a barakkban még velem egykorú gyerekek. A többi fogoly között álltak, a padlót bámulták. A bátyámra néztem, vadul dörzsöltem a bal hüvelykujjam. Nem bírtam abbahagyni.

Egy SS lépett be a barakkba. Megállt egyenesen, szétterpesztett lábbal, fején sapka. Egyik kezét csípőre tette, a másikkal a combján matatott. Összeszorította a száját, mintha fütyülne, és lassan sétált egyik fogolytól a másikig. Előrébb ment. Megállt. Visszament. Megállt egy talán tizenhárom éves fiú előtt, bár fiatalabb is lehetett.

A tizenhárom éves kidüllesztette a mellét és a hasát, magasabb, magasabb, magasabb akart lenni.

Az SS intett az ujjával.

A fiú kilépett a sorból. Csendesen sírt. Remegett.

Az SS a fiú combjára csapott. Puff. A gyerek elhallgatott.

Az SS a kisujja hosszú körmével kaparta a nyakát. Lassan kaparta a borostát. Hallottam a csiszolópapír dörzsölő hangját a falapon. Dörzsölte, dörzsölte, dörzsölte, megállt.

Nem vettem levegőt.

Az SS összeszorította a száját. Megint minket pásztázott a tekintete.

Velem szemben egy fiú a saját karjába csípett. Láttam, hogy lábujjhegyen áll. Elesett. Felállt. Elesett. Egy fiú mellettem kijjebb húzta az inget a nadrágjából, mint aki meghízott, mióta a sorban áll. Valaki elesett a sor végén. Odahúzták az oldalt álló fiú mellé.

Az SS elvitt három gyereket, meg azt, aki elesett, elmentek.

Nem tudtam a krematóriumról. De azt tudtam, hogy nem szabad kimenni az SS-szel. Résnyire nyitott szemmel is értettem mindent. Tizenöt múltam, vékony voltam, mint egy gyufaszál, és nagy szerencsém volt, hogy nem mentem velük. Ez volt az első szerencsém. A második is eljött. Két falumbeli fiú megmentett. Ők is ebben a barakkban voltak, két ágynyira tőlem. Két hatalmas testvér, duzzadó karizmokkal, bikanyakkal. Ők felraktak a priccs harmadik emeletére.

Letakartak egy szalmazsákkal.

– Ha jön az Appel, a létszámellenőrzés, ne gyere le! Érted, Jickó? – mondták. Négy napig maradtam a priccs tetején. Az SS egy-két naponta bejött a barakkba, és elvitte a kicsi, vékony foglyokat. Ávrum adott nekem kenyeret. Ávrum lentről elsuttogta nekem, mi történik.

Egy hét után meghallottuk a hangszóróból a bejelentést, hogy nincs Appel, munkára megyünk. A falumbeli két testvér nem hitt a hangszórónak. Azt mondták a többieknek, hogy a krematóriumba visznek minket. Felmásztak a priccsre, lesegítettek. Lejöttem a harmadik szintről, és éreztem, hogy összecsuklik a lábam. Mintha margarinból lett volna. A falnak támaszkodtam, a bátyámra néztem. Ávrum megmarkolta a csípőmet, kidugta a nyelvét. Elhurcolt az ajtóig. Mi jöttünk ki utolsónak, én a kerítést néztem. Áramot vezettek belé, legalább négy méter magas volt, szögesdrótból. Láttam rajta a táblát a koponyával meg pár szóval.

Valaki suttogott mögöttem: Figyelem, magas feszültség, életveszély. Arra gondoltam, hogy valamikor réges-régen átlagos emberek járkáltak a kerítés mögött. Mi történt velük, vajon élnek, vagy már halottak? Nem volt rá válaszom.

Az SS kiabált. Bal-jobb-bal-jobb, a sínek felé mentünk.

Megint bezsúfoltak minket egy vagonba. Számolgattam. Ha megölöm az előttem állót, meg a mögöttem állót is, meg az oldalt lévőket, akkor mennyi helyem lenne. Talán egy arasznyi minden irányba, nem több. A bátyámra néztem. Láttam, hogy nincs értelme szólni neki. Két magas ember közé préselődött. Sápadtan. Láttam, hogy mint valami elromlott műszer, úgy ugrál a szemhéja.

Pár napon át tartott az út. Napi negyed cipó, víz semmi. Az emberek egyetlen moraj nélkül haltak meg körülöttem. Lilásra színeződve, csukott szájjal. Lilára színeződött a körmük alatt is a bőr, mintha jódot öntöttek volna egy sebre. Ha valaki meghalt, azonnal átkutatták, hogy van-e nála étel. Aztán lefektettük, és amíg még meleg volt, felváltva ültünk rajta.

Nem volt elég a levegő mindenkinek a vagonban.

Savanyú izzadság áztatta a ruhánkat. Egymáshoz préselődve álltunk nyitott szájjal, és kiabáltunk, hogy levegőt, levegőt. Az ajtót vertük. Egy órán át üvöltöttünk, elment a hangom. Végül nyitottak fent egy keskeny rést. Felmásztunk a halottakra meg a gyengékre, hogy levegőt vegyünk. Úgy másztunk rájuk, mintha ők lennének az életbe vezető lépcső.

Láttam az ablakból, hogy Weimarba értünk, kint volt egy nagy tábla. Weimarból a Buchenwald táborba vittek minket. A feliratból tudtam.

Az 55-ös barakkba kerültünk. Az első, amit hallottam egy sérült kezű fogolytól, ez volt: – Legyél óvatos, gyerekeket keresnek. – Erre én felvetődtem a priccs harmadik emeletére. A barakk ajtaja kinyílt, én fent voltam, pont mint Auschwitzban. Ávrum szólt, ha lejöhettem. Két nap után a hangszóró bemondta, hogy a bátyám, Ávrum jelentkezzen. Tudtuk, mert a számát mondták.

Ávrum odajött elköszönni, de végül nem mondott semmit. Rám nézett, remegett. Az arca fehér volt, mint a papír. Rávetettem magam. Ojojoj, ez csak tévedés, elírták a számot, ne menj, Ávrum, ne hagyj itt egyedül. Könnycseppek nedvesítették be Ávrum ingét. Egyre erősebben remegett az álla. A szája felfelé és oldalra nyílt, mintha sok fontos dolgot mondana nekem. Nagyon gyorsan vette a levegőt, az orra csöpögött, mint egy csap. A hangszóróból megint Ávrum számát hallottuk. Féltem. Ávrum felugrott, szorosan megölelt. Én a fülébe sírtam: – Veled akarok maradni, mit csináljunk, Ávrum, menjünk együtt. – Ávrum nem volt hajlandó, én úgy éreztem, mintha mindkettőnknek eltörnének a bordái, aztán eltolt, beszívta, kifújta a levegőt, letörölte az arcom, hogy jobban lássam, és elment. Utána rohantam az ajtóhoz. A bejáratnál posztoló őr nem engedett kimenni. Intett, hogy menjek vissza a helyemre, vagy megbánom. Bot volt a kezében. A bot végén meg egy vasnehezék. Kiabálni akartam, hogy Ávrum, Ávrum, várj meg. Szélesre tátottam a szám. Becsuktam. Visszamentem a helyemre a harmadik szintre.

Éreztem, hogy zuhanok, egyre zuhanok a feneketlen mélység felé. Mintha valami súlyosat kötöttek volna rám, és egy sötét helyre dobtak volna idegenek közé. Az ágyon maradtam, egy órát sírtam, aztán hoztak egy másik foglyot Ávrum helyére. Én azonnal hátat fordítottam. Nem bírtam volna elviselni, hogy valaki mást lássak magam mellett. Lemásztam. Tudtam, elég dühös vagyok, hogy megöljem azt az újat. Eltelt két óra, nem tudtam megnyugodni. Egy másik barakkból bejött egy német. Nem volt időm felmászni.

– Sorakozó, senki sem mozdul – parancsolta. A német félig lehunyt szemmel, lassan méricskélt minket. Oda-vissza. Oda-vissza. Ferde mosolya volt, az arca püffedt. Mint valami étellel teli zacskó. A szemöldöke össze volt nőve középen, mint egy kerítés, és csúcsos pocak domborodott az öve alatt. Egyik kezében fehér kesztyűt tartott, a másik kezét csapkodta vele. Mintha a kesztyű segítene neki gondolkozni. Oda-vissza, oda-vissza. Nem vettem levegőt. A német felvette a kesztyűt, és elvitt engem meg még négy gyereket. Mentem utána, nem tudva semmiről.

Kint melegen sütött a késő délutáni nap, lassan elkezdődött a nyár. Éles fény ragyogott a barakkok között. Ávrumot kerestem a nagy világosságban. Az Appelplatzot néztem. Ponyvás teherautókat láttam. Nem tudtam, vannak-e bent foglyok, vagy üresek. Sosem láttam többé Ávrumot, soha többé.

A fehér kesztyűs német a nyolcas barakkba vitt minket. Ott jól bántak velünk. Időben kaptunk enni. Volt lámpaoltás. Minden nap zuhany. Ágyak takarókkal, tiszta ágynemű. Itt rend volt, és fehérség. Ötven-hatvan gyerek lakott itt Babával – a felügyeletet ellátó Vologya bácsival. Kövér ember volt kövér orral és kövér hanggal, kezében hatalmas kendőt tartott. Ezt a kendőt gyakran végighúzta kopasz fején, lelapogatta: pat-pat-pat-pat, de ezzel törölte a gyerekek könnyét is. Leginkább éjjel törölt és cirógatott. Én csendben voltam, szinte meg sem moccantam, ha törölt vagy cirógatott. Alig vettem levegőt, a számat becsuktam.

Minden reggel egy orvos jött be a barakkba.

Olyan éles füle volt, mintha antenna lenne. – Sziasztok, gyerekek, hogy vagytok – mondta. Nevetett, fehér fogait kivillantva, és láttam, ahogy megremeg az antennája. Az orvos kiválasztott egy gyereket, és elment.

Közben Baba Vologya cirógatta a gyerekeket. Baba Vologya arcocskákat csipkedett, és csókokat dobott a plafonra. A gyerekek Babára ugrottak. Átölelték Babát. Azt mondták, köszönöm, Baba, köszönöm. Köszönöm a jó ételt. A tiszta ágyneműt. A zuhanyt meg a meleg vizet.

És láttam a rendszert: amelyik gyerek elment az orvossal, nem jött vissza a barakkba. Az ágyuk üresen maradt. Nem értettem. Egészséges gyerekeket vitt el az orvos. Erős és dagi gyerekeket. Olyanokat, akiknek piros volt az arcuk, de nem jöttek vissza aludni a barakkba.

Átöleltem Baba Vologya vállát, és megkérdeztem: – Hova mennek a gyerekek, Baba, és miért nem jönnek vissza aludni a barakkba? Mi folyik itt, Baba, mi? – Baba nem válaszolt. Késszúrást éreztem a gyomromban. Úgy éreztem, mintha nem jönne be levegő a nyitott ablakon. Mindig, ha bejött az orvos, elkaptam Baba Vologya tekintetét. Elkaptam és fogva tartottam. Mintha távolról a vállába kapaszkodnék, mintha azt mondanám neki, hogy te vagy az apám, te vagy az apám, és nem hagysz majd magamra, mint az első apám, hallod? Csak amikor elment az orvos, akkor engedtem el Baba Vologyát, és amilyen mélyen csak tudtam, beszívtam a levegőt.

Gondolkodtam, kérdéseket tettem fel.

Fel-alá járkáltam a barakkban. Egyik végéből a másikba majd vissza. Oda-vissza, számoltam. Megkérdeztem, hova mennek a gyerekek, hova, de nem kaptam választ. Odamentem a régi foglyokhoz. Tudtam, hogy veteránok a ruhájukra varrt számból, és hogy csendben voltak. Sosem kérdeztek, sosem válaszoltak, csak vállat vontak, a semmibe néztek. Azt mondtam, mondjátok meg, hova megy az orvos a gyerekekkel, melyik épületbe.

Az egyik azt mondta, van egy különleges hely, ahol kísérleteznek a gyerekeken, meg egy másik, ahol a felnőtteken. Az orvos ide viszi a gyerekeket.

– Kísérletek? Milyen kísérletek? Hogy érted? Mondd el! – kértem. – Nem értem. – A veteránnak nedves és duzzadt volt a szeme egy fertőzéstől, úgy nézett ki, mint egy meztelen csiga.

Rám nézett, de nem látott, mintha rám gondolt volna, aztán végül megszólalt. – Menj el, fiú. – A vér vadul lüktetett az ereimben. Tam-tam, tam-tam. Egy felduzzadt hasú ember rántott magához. Még vadabb lett a lüktetés.

Azt mondta ez az új barátom, hogy legyek óvatos. Ne menjek annak a helynek a közelébe. Ott minden gyerek egy gázzal teli fazékba kerül, és ráteszik a fedőt a fejére, mint valami levesre. És vannak más esetek is. Vannak gyerekek, akiket stopperral vizsgálnak, hogy meddig maradnak életben levegő nélkül. Van, amelyik sokáig bírja, mások egyáltalán nem. Van, aki az óra indítása után egy percen belül meg is hal.

Toppantottam, és visszarohantam a barakkba. Egy szeplős fiút nyakon ragadtam, felzaklatva kiabáltam vele, hogy várjon. Mit jelent, mikor az orvos elmegy egy fiúval, és nélküle jön vissza. Mondja meg, igaz-e, hogy megfőzik egy fazékban? Hogy levágják?

A fiú azt mondta, hogy nem tudja, és elfutott, mintha henteskés lenne a kezemben. Nem adtam fel. Kirohantam. Elkaptam egy alacsony, nyálas állú foglyot.

– Milyen kísérletek folynak, és miért ürülnek meg az egészséges gyerekek ágyai? – kérdeztem.

– Hol? – kérdezett vissza.

– A nyolcas barakkban – morogtam.

Leült. – Ott vagy?

A vállára csaptam. – Mondd meg, mi folyik abban a barakkban! – kiabáltam.

Megforgatta a nyelvét és válaszolt. – Valamit befecskendeznek tűvel a fiú erébe, de előbb szépen beszélnek hozzá. Aztán lemérik, meddig tart, amíg az az anyag eléri a szívet. Van, akinél három perc. Másoknak egy. Van, hogy még kevesebb. De tudnod kell, hogy nem fáj, ha így halsz meg. Jó haláluk van ott, nincs rémes szaga.

– Ki mond ilyen marhaságokat? – kérdeztem. – Akik meghalnak?

– Nem – mondta a férfi. – Nem azok, akik meghalnak. – Menni akart.

Az ingébe kapaszkodtam. – Az orvos mondja?

– Nem.

– Akkor ki mondja, hogy nem fáj, ki? – A férfi sarkon fordult, és elment.

Úgy döntöttem, hogy elmenekülök a nyolcas barakkból.

Hallottam, hogy szakácsot keresnek a női táborba. Szóltam Baba Vologyának, hogy nagyon jó szakács vagyok. Juttasson ki innen a női táborba. – Juttass ki innen, Baba, kérlek! Mintha a te fiad lennék most. – Baba Vologya egy gyufaszálat harapott a fogai közé, szorosan. Nem mozdultam mellőle. Felírta a nevemet.

– Várj! – mondta Vologya. Vártam. Néztem onnan, ahol álltam. Követtem és vártam.

– Achtung, Achtung. 55484-es, jelentkezz!

A szívem megállt. Nem tudtam, hova küldenek, a zsidók gázkamrájába, a kísérletezők fazekába vagy szakácskodni a női táborba. Gáz. Konyha. Fazék. Gáz. Konyha. Fazék. Konyha. Konyha. A nyelvem egy pillanat alatt kiszáradt. Éles fájdalom hasított a hátamba. Kimentem.

Őrök vittek el a benzinkúthoz. Felraktak egy vagonba. A Zeiss táborba vittek Buchenwaldból. Egy teljes napot töltöttem a marhavagonban.