A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vénasszonyok nyara 2018

Szárnyaszegett pillangók 1. 2019

Szárnyaszegett pillangók 2. 2019

Igazgyöngyök 2019
Kötéltánc (Circus Monte-Carlo 1.) 2020

Bár a regényt valós események ihlették,
a szereplők a szerző fantáziájának szülöttei.

Copyright © Palotás Petra, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6067-21-0

Keresztapámnak és barátomnak, Szatmári Ferencnek

1. fejezet

1987. szeptember, Balatonlelle

– És most? – szólalt meg Matthias végre. Nem volt szemrehányó a hangja, inkább csak tanácstalan és szomorú. Cecília nem válaszolt, kisírt szemmel bámult maga elé. – Mégis mit vársz tőlem? – folytatta a fiú. Orpheus értelmetlen halála napok óta fojtogatta, hol a szívébe markolt a veszteség, hol a tüdejébe nem engedett elég levegőt.

– Nem biztos, hogy ő volt – dadogta Cili, de pontosan tudta, hogy milyen valószerűtlenül csengenek a szavai.

Gazsi talán még támadható lehetne szemtanúként, a szellemileg kissé visszamaradott fiú vallomását könnyen kikezdhetné egy jó ügyvéd, de ő maga pontosan tudta, hogy az öccse gyújtotta meg a tüzet. Az öccse, akinek három napja nyoma veszett. Az öccse, akit a feltételezések szerint Gazsi látott utoljára. A fakír fiú meglepődve mesélte, hogy valaki a lángok fellobbanása előtt néhány perccel a táboron át sietve távozott. Kicsit rossz néven is vette, hiszen az ő produkciója még csak akkor következett volna, ez a fickó meg csak úgy fogta magát, és lelépett. Egyébként sem kedvelte, többször látta már az állatok körül ólálkodni egy távcsővel és egy fényképezőgéppel. Leskelődött. Leskelődni pedig nem illik, ezt az édesanyja, Rosalinda mondta, amikor néha ott ragadt Sophie ablaka előtt. Egyszer már el is hessegette a fiút, de Matthias azt mondta, hogy legyen kedves hozzá, mert Cecília testvére. Cecília pedig Matthias szerelme – magyarázta a rendőröknek.

– Az édesapád jobban van? – kérdezte Cili remegő hangon, de még nem mert Matthiasra nézni.

– Igen, azt hiszem, legalábbis ami a füstmérgezést illeti. Az orvos szerint azonban kímélnünk kell, kissé roncsoltnak tűnik a tüdeje, alaposabb kivizsgálásokra lenne szükség, de apám fafejű. Persze lehet, hogy a biztosításunk sem fedezné itt a szükséges ellátást. Mindegy, hamarosan úgyis hazaindulunk. Majd otthon, Németországban – felelte Matthias tárgyilagosan.

Cili összeszorult gyomorral hallgatta a barátja szavait. Szerette volna levenni a válláról a terhet, ugyanakkor érezte, hogy szinte a sajátját se bírja. Hogy nem vette észre, hogy Gergő haragja ilyen féktelen? Miért nem figyelt jobban az öccsére, miért engedte a cirkusz közelébe? És egyáltalán miért hagyta, hogy a saját érzelmei önző módon másokat is veszélybe sodorjanak?

Egy hosszú, pipacspiros vászonruhát viselt, apró sárga virágokkal, és egy bőrsarut, amely nem védte meg a lábát a tábor porától. Hiába próbálta a válláról lecsúszott pántot újra és újra megigazítani, a vékony textildarab nem hagyta magát fegyelmezni. Matthias odahajolt hozzá, és gyengéden még lejjebb húzta. Cili zavartan figyelte a mozdulatot, majd amikor megérezte Matthias hűvös ajkát a naptól felforrósodott bőrén, behunyta a szemét. Nem szenvedélyből fakadtak ezek a csókok, inkább mintha a búcsú fájdalmát akarták volna vigasztaló balzsamként orvosolni.

– Mikor? – szakadt fel Ciliből a kérdés, az utolsó hangot már könnyekben áztatva.

– Három vagy talán négy nap múlva – húzta magához Matthias. – Több mindenen múlik. Még nincs vége a helyszínelésnek, kárfelmérésnek, a biztosító addig szóba sem áll velünk, amíg nincs lezárva a dolog. Sok függ persze Gergőtől is, a vallomásától és a nyomozástól, hogy szándékos gyújtogatás történt-e.

– Baleset volt, baleset, még ha meg is akart bárkit is leckéztetni az öcsém, soha nem veszélyeztetett volna szándékosan embereket, az állatokról nem is beszélve. Az előadást talán igen, a produkciót bojkottálni akarta. Gyerek még, felelőtlen, ostoba gyerek, akit elvakított a düh.

– A testvéred, védened kell. De nekem meg a családom mellett kell kiállnom. Cecília, ebben az évben nagy valószínűséggel már nem tudunk fellépni. Felfogod, hogy ez mit jelent egy társulat számára?! A sátor hátsó fele a tűz martaléka lett. Az anyagiakon túl pedig számos más problémával is szembe kell néznünk. Tudod, mennyi ideig tart újravarratni ezeket a sátorlapokat? Arról nem is beszélve, hogy az anyagot sem egyszerű beszereznünk – ingatta Matthias gondterhelten a fejét.

Cili tehetetlenül bámulta az ide-oda szálló, fekete tincseket, nyomorultul érezte magát.

– Két kecskénk megfulladt, és egy tucatnyi ember perel minket, amiért kisebb-nagyobb sérüléseket szenvedtek menekülés közben. Az apám alig kap levegőt, az anyám pedig az idegösszeomlás szélén áll. Úgyhogy ne haragudj, kérlek, ha nem érem be annyival, hogy az öcséd még gyerek, és nem tudta, hogy mit csinál – temette Matthias a tenyerébe az arcát.

2. fejezet

Arthur látszólagos higgadtsággal kezelte a helyzetet, csak az újra előkerült cigarettásdobozok árulták el, hogy mekkora harcok dúlhatnak benne.

Simone számára ez volt a legnagyobb büntetés, a szótlanságot még csak-csak elviselte volna, de a tény, hogy a férje az egyre sűrűsödő köhögőrohamai ellenére is újra a nikotin rabja lett, szinte az őrületbe kergette.

– Engem hibáztat, a szíve mélyén engem hibáztat – fakadt ki egy séta közben Izabelnek.

Bonbont futtatták meg a Balatonnál. A kis uszkár boldog csaholással szaladt a lapos hullámok után. Rajtuk kívül nem sokan voltak az iszapos parton, a szabadstrandot már vagy száz méterre maguk mögött hagyták, az újonnan felhúzott szállodák pedig csak egy bő kilométerrel odébb tornyosultak.

– Pokolba Monte-Carlóval, pokolba a csalfa álmokkal, amelyek megmérgeznek bennünket! – hajolt le egy színes kavicsért.

– Te csak jót akartál – próbálta vigasztalni a lánya. Simone nem válaszolt. – Valahogy éreztem, hogy bajt hoz ránk ez a csaj – sziszegte Izabel.

– Még nem tudjuk pontosan, mi történt, és egyébként sem vagyunk felelősek a rokonaink tetteiért – hajította el Simone a kavicsot, amely olyan tökéletesen kacsázott, hogy vagy ötöt ugrott az időközben elcsendesült víztükrön.

Izabel egy elismerő mosollyal nyugtázta a mutatványt, mielőtt újra megszólalt volna:

– Lehet. A testvéri kötelék ugyan nagyon erős, de Sophie-t például azért meg tudnám néha fojtani – biggyesztette le a száját.

Simone egy pillanatra összerezzent.

– Nem rossz lány ő, több dologban hasonlítotok egymásra, mint gondolnád. Tudod, hogy kislányként mennyire felnézett rád? Hogy mindenben rád akart hasonlítani? Úgy öltözni, olyan zenét hallgatni, mint te? Egy időben még a szavakat is úgy formálta, ahogy te. – Izabel kétkedve nézett az anyjára. – De bizony! Komolyan mondom, ne bámulj így! – nevette el magát Simone. – Apáddal nem győztük mondogatni neki, hogy a saját értékeire koncentráljon. Sokan azt hinnék, hogy az ikertestvérével, Anikával próbált azonosulni, de nem, hidd el: számára te voltál a mérték. Anika egy szerencsés lélek, kevés olyan kiegyensúlyozott teremtést ismerek, mint ő. De te és Sophie, a két kis elégedetlen vadóc.

– Szerinted Christophernek tényleg nem jelentettem semmit? – fordult Izabel az anyja felé.

Simone lelassított, váratlanul érte a kérdés.

– Biztos vagyok benne, hogy jelentettél neki valamit. De ha a megérzéseimre és a tapasztalataimra hallgatok, nem azt, amit te szerettél volna. És nem úgy… – szögezte le. – Jobb ez így, hidd el, kislányom – fűzte aztán hozzá.

A táborba visszaérve a készülő ebéd illata csapta meg az orrukat. Rosalinda sürgölődött egy méretes bogrács körül, mellette egy fehér kempingasztalnál Valentin és Gazsi segédkeztek. Gazsi sebészi pontossággal darabolta fel a piros marhahúst, egyenletes, másfél centiméter élű kockákra. Valentin a hagymákkal küszködött, újra és újra megtörölve az ingujjával könnyező szemét. Első pillantásra minden ugyanúgy zajlott, mint az elmúlt hetekben, két óra múlt néhány perccel, a nap egyetlen közös étkezéséhez készülődtek, Rosalinda vezényelt, és többé-kevésbé önkéntes kuktaként segédkeztek a többiek. Nem volt elég nagy az edényük, ezért két részletben készült az ebéd, az első turnus adagjának már nem sok kellett, a másodikhoz még most aprították a hozzávalókat.

A tűz után napokig koplaltak, sokuknak a sokk miatt egy falat sem csúszott le a torkán.

A trauma ugyan egy időre étvágytalanságba csomagolja a szívet marcangoló bánatot, de rendszerint néhány nap múlva győz az ösztön, a parancs a testtől, hogy adjanak neki enni, mert élnie kell. De akadnak olyanok is, akiknél az egészséges segélykiáltás torz csapdává válhat, amikor a hosszan tartó gyász, vagy éppen a félelemtől szított szorongás nemegyszer falási rohamokba taszítja az áldozatát, hamis vigaszt ígérve a sebekre.

Sophie túl keveset evett az elmúlt napokban, Izabel pedig csak úgy tömte magát.

Simone csak egy bólintással üdvözölte a többieket, majd kissé szorosabbra húzva magán a kötött kardigánját, kivett egy almát a műanyag gyümölcsöstálból, és Arthur keresésére indult.

Izabel leült egy, az asztalhoz közeli fatönkre, és egy ideig csöndesen figyelte Valentin ügyetlenkedését.

– Ahhoz képest, hogy a kések mestere vagy, eléggé kifognak rajtad ezek a hagymafejek – mosolygott.

A máskor csipkelődésnek ható mondat most inkább kedvesen csengett, érződött, hogy Izabel valójában nem kötözködni akar, hanem egyszerűen csak arra vágyik, hogy beszélgessenek.

– Segíthetsz, ha nincs jobb dolgod – kacsintott rá Valentin könnyes szemmel.

Gazsi nem törődve a feje fölötti beszélgetéssel, szótlanul szeletelte a marhakockákat, olykor büszkén az anyja tekintetét keresve, hogy látja-e, milyen tökéletes munkát visz véghez.

Izabel a füle botját sem mozdította, a tegnapi ebédnél ő pucolta a zöldséget, nem érezte úgy, hogy Valentin segítségére kellene sietnie. – Majd inkább mosogatok – fűzte aztán hozzá kelletlenül, amikor mégis hatalmába kerítette némi lelkiismeret-furdalás.

– Szerinted az a srác volt? Matthias barátnőjének az öccse? – terelte Valentin másfelé a szót.

– Nem tudom, és azt sem, hogy számít-e bármit is – pöckölt le egy muslicát Izabel a pólójáról.

– A leselkedő fiú volt – szólalt meg Gazsi váratlanul. – Ő volt, ha elkapom, megverem – fűzte aztán hozzá. – És a férfit is, aki bántotta Orpheust – folytatta, majd letörölt egy kövér könnycseppet a borostás arcáról.

– Gazsi, ezt bízd majd a rendőrségre, jó? Nem kell, hogy még magadat is bajba keverd – tette Izabel gyengéden a kezét a nagydarab fiú vállára.

Rosalinda hunyorogva leste a fiatalokat, olykor ugyan keverve egyet a bográcsgulyáson, de újra és újra fülelve, hogy vajon miről esik szó.

3. fejezet

1945. január vége, Drezda

Jakob halálának híre úgy csapódott be a Berg utca 6. alagsorába, mint egy, a levegőben heteken át köröző ménkű, amit lát ugyan maga előtt az ember, amiről tudja, hogy csak idő kérdése, mikor viszi végbe a pusztítását, de amiről olykor mégis elfordítja a tekintetét, remélve, hogy amíg nem néz oda, eltűnik, hogy valaki eltéríti, hogy valaki megváltoztatja a megváltoztathatatlant.

Simone sosem volt egy szószátyár lány, de az apja elvesztése után hetekig képtelen volt megszólalni. „Nem tud, vagy csak nem akar” – merengett néha aggódva az anyja, a szemével simogatva a saját világába menekülő gyermekét. Titokzatos volt ez a világ, de messze nem olyan sötét, mint amilyennek a féltő, felnőtt tekintetek látták. Simone az álomország magas várfalai mögé bújva megtagadta a jelent, egyszerűen nem akart tudomást venni a fájdalomról. Nem akart beszélni az apjáról, így hát nem beszélt inkább semmiről, kizárva ezzel a lehetőséget, hogy bárki is a sebéhez érhessen. Hallgatásba burkolózott, egy elképzelt jövőképbe kapaszkodva, ahol nyoma sem volt a háborúnak.

Johanna fegyelmezetten fogadta a gyászhírt, a szíve mélyén már azon az estén sejtette, hogy soha többé nem látja Jakobot, amikor elhurcolta a Gestapo. Egy feleség megérzi az ilyesmit, egy feleség sok mindent megérez. Azt is, amikor az anyasággal szemben alul kell maradnia, amikor a nő fájdalmát a háttérbe kell hogy szorítsa az anya aggodalma. Nem volt ideje a valódi gyászra, talán úgy érezte, hogy most nincs joga ezt a folyamatot megélni. Hogy az ő veszteségénél is nagyobb a kislányáé, és ezért most neki elsősorban Simonéra kell vigyáznia. Majd ha ő jobban lesz, majd ha ő túlélte, akkor talán ő maga is elbújhat a fájdalom takarója alá.

Emberfeletti erővel próbált uralkodni az érzelmein, tudva, hogy nincsenek még túl a nehezén, hogy a lelki veszteségen túl, a háború árnyékában még számos veszély lesben áll, hogy lecsapjon az áldozataira. Ezekben a napokban a legnagyobb ellenfelének a saját otthona bizonyult, a lakás, amelyet az elmúlt hónapokban oly sok szeretettel megpróbált a sajátjukká alakítani. A képek a falon, a kézzel varrt függönyök az ablakokon, a könyvek a polcon, a kerámiák a kredencben… megannyi apró, személyes kincs, amelyek arra voltak hivatottak, hogy élettel töltsék meg a csupasz teret. Hiába volt tárgyakkal telezsúfolva a nappali, ő csak a mindent elnyelő űrt érezte, ahogy a lelke üressége átveszi a hatalmat a máskor a védelmüket szolgáló négy fal felett.

4. fejezet

1987. szeptember, Balatonlelle

– Szóval azt állítod, hogy az öcséd egész idő alatt veletek volt, hogy együtt mentetek vissza a nagymamádhoz, már percekkel az előadás megkezdése előtt? – hunyorított a rendőrkapitány Cecíliára.

– Igen, velem volt. És igen, együtt mentünk vissza a Nefelejcs utcába – vágta rá Cecília tűzpiros arccal.

– Mit mond, mit hazudik?! – fordult Izabel a mellettük ülő tolmács felé, aztán meg sem várva a választ, Cili felé lövellt egy gyilkos pillantást.

– Hagyjad! – suttogta Matthias, finoman megrúgva a húga bokáját.

– Most elmehetsz, de még a nagyanyáddal is kell beszélnem – szólalt meg újra a kapitány.

Cili zavartan magához kapta a hímzett tarisznyáját, és anélkül, hogy Matthiasra nézett volna, elviharzott. A kapitány széttárta a karját, majd megkérte a kirendelt tolmácsot, hogy fordítsa le a szavait.

– Ha ketten is igazolják Gergő alibijét, akkor szinte esélytelen vádat emelni. Csak újabb költségek zuhannának a nyakukba.

– És Gazsi vallomása? Semmit nem ér egy szemtanú? – hördült fel Izabel.

– Gazsi… – mormolta Simone. – Vajon mekkora súlya van annak, ha egy félkegyelmű állít valamit?

A kapitány mintha értette volna a hallottakat, együttérzően bólogatott.

– És nem árt, ha tudják, hogy szét kell választanunk két dolgot. A biztosítás szempontjából a baleset a jobb verzió, a polgári perek miatt, amit a sérültek akaszthatnak a nyakukba, viszont egy bűnbakkal járnának jobban – vakarta meg a fejét. – Kemény dió ez a felelősségre vonás szempontjából – fordult a tolmács felé.

– Arról nem is beszélve, hogy még kiskorú a srác… – szólalt meg végre Matthias. – Talán az lenne a legjobb, ha hagynánk az egészet – fűzte hozzá bizonytalanul.

– Hogy miért nem lepődöm meg ezen a javaslaton? – gúnyolódott Izabel.

– Ha megengedik, én most elköszönnék, sok még a teendőm mára. Mellesleg az sem törvényes, hogy itt voltak a lány kihallgatásán, egy ügyvéd hamar ellenünk fordíthatná – állt fel a kapitány a székéről.

Megvárta, amíg az ügyészségről kirendelt fordító továbbítja a szavait, majd a kezét nyújtva jelezte, hogy véget ért a találkozó.