Keresd a szerző ajándék novelláit:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az agyam eldobom, 2014, 2017

Negyven felé pártában, 2014

Egy hajszálon múlt, 2015

Váláshelyzet, 2015

Szulejmán és a magyar udvarhölgy, 2016

Szulejmán és a kolostor rabja, 2016

Szulejmán – Sorozat és történelem, 2016

Az Ártatlan – A grófnő árnyékában, 2017

Az Ártatlan – Bűnös örömök városa, 2017

Az Ártatlan – A párizsi nő, 2018

Mennyei bűnök I.– Riva nővérek-sorozat, 2018

Mennyei bűnök II. – Riva nővérek-sorozat, 2019

Barcelona, Barcelona, 2019

A lánynevelde 1. – Riva nővérek-sorozat III., 2019

A lánynevelde 2. – Riva nővérek-sorozat IV., 2020

Róma, Róma, 2020

© R. Kelényi Angelika, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Iski Panni, Pálkovács-Utassy Dóra

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Huszti Gergely

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6145-17-8

1.

Aznap reggel szürke felhők takarták a napot. Hiába volt meleg, már egy hete esett az eső, és úgy éreztem, mintha az ágyneműmet, a ruháimat, sőt még a pizsamámat is átáztatná. Olyan párás volt a levegő, mint az esőerdőben monszun idején… Kinyitottam a szemem, aztán gyorsan becsuktam, azt hittem, csak hajnalodik, aztán a biztonság kedvéért újra kinyitottam, és ránéztem a telefonomra. Nyolc óra volt. Felsóhajtottam. Úgy reméltem, hogy legalább ma szép idő lesz. A szeptember még nem kell, hogy ilyen taknyos-sáros legyen, volt már rá példa, hogy gyönyörű napsütésben indultam útnak a Victoria állomás felé, nyári ruhában, szandálban, lobogó hajjal. Felültem és fújtam egyet, jól tudtam, hogy ideje magamhoz térnem, hisz másfél óra múlva monsieur Pierre Duval asztalánál fogok reggelizni a Claridge’sben. Hol máshol? Monsieur Duval nyilvánvalóan kizárólag ötcsillagos hotelben száll meg, ahol még az alsógatyáját is kivasalják.

A fürdőszobába lépve belenéztem a tükörbe, és elfintorodtam. A hajam összetapadt, és szánalmas szénakazalként trónolt a fejem tetején, az arcomat nyúzottnak láttam. Nem aludtam jól. Mióta ilyen vacak idő van, nehezen alszom el, és olyan hülyeségeket álmodok, mint például ma éjjel is. Futok, rohanok, valaki üldöz, de fogalmam sincs, hogy ki lehet az, mert sosem látom az üldözőmet, meg sem fordulok, hogy megnézzem. Lehet, hogy nem is követ senki, csak magam elől futok, már ha valamiféle jelentést akarnék belemagyarázni az álmaimba. Megráztam a fejemet, és beálltam a zuhany alá.

Egy óra múlva indulásra készen pakoltam a táskámba, a másikba, mert a tegnapi nem ment a ruhámhoz, és volt egy olyan érzésem, hogy ma nemcsak lélekben kell összhangban lennem magammal, de a külsőmnek is ezt kell sugároznia.

Monsieur Duvalt három hete nem láttam, és nem hiányzott túlságosan. Mióta ő lett az új főnököm, és kiderült, hogy teljesen új rovatot kapok a CBM-nél, megpróbáltam alkalmazkodni a helyzethez, és teljesíteni a kéréseit, sőt, megelőzni a kéréseit, és saját ötletekkel gazdagítani a rovatot, melynek Leleplezzük a világot! lett a címe. Egyelőre, a római szenzációs ügyemet kivéve csak piti helyi csalásokat, visszaéléseket lepleztünk le, semmi nagy hal nem akadt a horgunkra, de Duval azt mondta, valahol el kell kezdeni, és nem elégedetlen a munkámmal. Azt sem mondta, hogy elégedett lenne, szóval, ettől még nem ülhettem a babérjaimon. Most pedig vár a Claridge’sben, reggelire, ami nyilván nem a kajálásról fog szólni, hanem egy hivatalos megbeszélés lesz. Nem láttam rá nagy esélyt, hogy lesz étvágyam a főnököm társaságában, aki ugyan kifejezetten vonzó férfi, mégis utálok vele találkozni, mert olyan zavart vagyok a közelében, mint egy kislány. Nem, nem azért, mert vonzó, azon képes lennék túltenni magam, hanem azért, mert úgy érzem, nem tudok megfelelni az elvárásainak, nem látok bele a fejébe, nem értem pontosan, hogy mit akar tőlem. Mint férfi, nyilván semmit. Kőgazdag francia médiamogul, és úgy is viselkedik. Elbizonytalanít, és ezt rosszul viselem. Nem szép, hanem okos akarok lenni, amikor vele találkozom, de sajnos mellette se ez, se az nem vagyok. Pedig udvarias, többnyire, és az elmúlt három hónapban még biztatott is, megdicsérte a római cikksorozatomat, mégsem tudom, hányadán állok vele. Van benne valami… valami, ami nagyon idegesít.

Magamhoz vettem a piros esernyőmet, és kiléptem a Pimlico Roadra.

A Claridge’s előtt egy pillanatra megálltam. Nem mintha nem jártam volna még luxushotelben, de ez a szálloda épp olyan zavarbaejtő volt számomra, mint a férfi, aki reggelizni kívánt velem. Ezt a hotelt államfők és világsztárok látogatják, én még soha nem tettem be ide a lábamat, pedig ahányszor csak erre jártam, mindig megcsodáltam az art deco épületet, a gazdagok és híresek találkozóhelyét, ahol London krémje ad találkát egymásnak, és ahol Lagerfeld, Burberry és társaik díszítik fel a karácsonyfát…

Duval már az asztalnál ült, nekem háttal, és a laptopját nyomkodta, ami még épphogy elfért az ételekkel telepakolt asztalon. Úgy tűnt, nem vár szívrepesve, mert nem pillantgatott a bejárat felé, persze, miért is tette volna, nekem kutya kötelességem időben érkezni, nem egy vendéget várt reggelire, hanem a beosztottját.

– Monsieur Duval – álltam meg az asztalnál, mire felpillantott, majd intett, hogy üljek le. Nem állt fel udvariasan, és nem mosolygott, helyette újra a laptopjába mélyedt. Zavartan húztam ki az egyik széket, és mivel a főnököm rám sem hederített, alaposan körülnéztem az étteremben. A helyiség eleganciáját bámulva az járt a fejemben, ide igazán illene, ha csipkekesztyű lenne a kezemen, kalap a fejemen, egy nőiesen szabott kosztüm feszülne rajtam, cobolyprémmel a vállamon… és azzal a lendülettel már a húszas évek dekadens világában jártam, láttam, ahogy magabiztosan sétálok be a hotelbe, megállok az asztalnál, Duval felugrik, hogy kihúzza előttem a széket, egy pincér behűtött, jégvödrös pezsgővel siet az asztalunkhoz…

– Nos, miss Wood, örülök, hogy pontosan érkezett, mert fél óra múlva egy tárgyalásom lesz – szakította meg a fejemben játszódó filmet Duval sürgető hangja. – Miss Wood? Itt van?

Megrebbent a pillám, majd lassan a főnökömre néztem.

– Természetesen, monsieur Duval, már jó ideje – finom célzásnak szántam, hogy már percek óta csendben várom, hátha rám is fordít némi figyelmet.

– Csak mert úgy láttam, elmélázott, vagy még alszik netán…

– Nem, monsieur Duval, figyelek – feszítettem meg a combomat az asztal alatt, nehogy reflexből olyat mondjak, amiért kirúghat.

– Rendben – bólintott Duval, majd felém fordította a laptopját. A monitoron Emily Montgomery, a brit filmsztár mosolygott rám hófehér, végtelenül szabályos fogait villantva.

– Mostantól szennylap leszünk? – vontam fel a szemöldökömet, és köhintettem. Reméltem, hogy a megérzésem csal. Sosem szerettem mások piszkos kis magánügyeit kiteregetni.

– Nem – rázta a fejét a férfi, és én megkönnyebbültem. – Testőrt keres.

– Remek – húztam el a számat. – És ez egy olyan egetverő hír, amiről írnom kell?

– Semmi esetre sem. Ön lesz a testőre.

– Én? – böktem a mellemre, és minden eleganciámat feledve hangosan felnevettem. – Ön viccel velem.

– Nem, kisasszony, nem viccelek, nem szokásom. Ez lesz az igazi debütálása a Leleplezzük a világot! rovatnak. Most megmutathatja, mire képes.

– Mint testőr? Monsieur Duval… én újságíró vagyok… – vigyorogtam egyre szánalmasabban, mert már végképp nem értettem, mit akar tőlem a főnököm.

Duval hátradőlt, és keresztbe fonta a karját maga előtt.

– Ha abbahagyta az álmélkodást, akkor elmondom, mi lesz a feladata. Nos… Emilyt valaki megfenyegette. A színésznő nem akarja, hogy ez a sajtó tudomására jusson, eszében sincs botrányt csapni, viszont retteg, ezért szüksége van egy testőrre.

– Fogadjon profit…

– Nem akar testőrséget, nem illik az imidzséhez… Egy brit nőt akar, akiről senki nem sejti, hogy valójában a személyi testőre. Egy olyan brit nőt, aki az asszisztense, barátnője és az őrangyala lesz egy személyben.

– És ezzel épp önt kereste meg? Akiről mindenki tudja, hogy a médiában vannak érdekeltségei? Nem azt mondta, hogy nem akar felhajtást?

– Nem engem keresett meg, de megvannak a forrásaim… Szóval, a feladata a következő: jelentkezik Emily Montgomery testőrének. Fel fogják venni. Ezután pedig kideríti, ki és miért fenyegeti, majd pedig cikket ír a Hollywoodban élő világsztárok valódi életéről a rovatába… Fenyegetések, irigység, félelem, drogok vagy épp szexuális zaklatás, talál majd olyan témát, amit megfelelően körül tud járni. A belső körökben mozog majd, olyan emberekkel kerül kapcsolatba, akiknek van miről mesélniük…

Döbbenten bámultam Duvalra. Nyilván megbolondult, vagy még tényleg nem ébredtem fel, és rémálom gyötör.

– De nem vagyok testőr… – nyögtem, mire a férfi visszafordította a laptopot maga felé.

– Ezt már mondta. Van rá egy hete, hogy kitanulja.

– Mit? A testőrséget? Mosieur Duval… ha ez valami próbatétel vagy kandi kamera…

– Nem, miss Wood, azt tanulja meg, hogyan játssza el, hogy képes megvédeni valakit egy támadótól. Menjen el egy kurzusra, valami gyorstalpalóra, és sajátítson el néhány fogást. Nagy valószínűséggel soha nem kell használnia az ott szerzett tudományát. Véleményem szerint, egy rajongója írogat a színésznőnek, és azok általában ártalmatlanok. Fenyegeti, ettől boldog, de nem mer a közelébe sem menni. Számtalan ilyen eset volt már, minden sztárnak vannak elmebeteg rajongói…

– És ha mégis bántani akarja? Ha ő a kivétel, ami erősíti a szabályt? – motyogtam, mert már tudtam, nem álmodom, ez a pasas komolyan gondolja, amit mond.

Duval megvonta a vállát.

– Legyen kreatív. Rómában is az volt, nemde? Oknyomozó újságíró, váljon is azzá… Ez egy könnyű eset, a nő nyilván csak hisztériázik a rajongója miatt. Lesznek ennél keményebb ügyek is, ez jó lesz gyakorlásnak. Esetleg van valami kifogása a feladat ellen? – Duval mélyen a szemembe nézett, és ettől a pillantástól levert a víz. Miss Jeanett, a lap korábbi tulajdonosa legádázabb pillanataiban sem tudott így megfélemlíteni egyetlen pillantásával.

– Nem, monsieur Duval… de alighanem… alighanem alkalmatlan vagyok testőrnek. Nem mondanám, hogy közel állnak hozzám a küzdősportok…

– Mindent meg lehet tanulni, és önnek csupán szerepet kell játszania, nem valós a veszély… De ha gondolja, átadhatom másnak a feladatot – vonta meg a vállát a férfi.

– Nem! – csattantam fel hangosabban, mint szerettem volna. – Csupán a kétségeimről tájékoztattam, de… máris keresek egy tanfolyamot… egy… ö…

– Egy női önvédelmi tanfolyamot keressen. Az bőven elég lesz, és egy hét alatt tanul is egy-két fogást. Nyugodjon meg, a többi kritérium tekintetében kifogástalan a felkészültsége.

– Valóban?

– Brit, nem? Asszisztens is volt, nemde? El tud vinni egy ruhát a tisztítóba, igaz? Képes felöltözni elegánsan, ha muszáj… – nézett rajtam végig pimasz tekintettel, mire felpattantam.

– Menni fog, monsieur Duval, de remélem, nem azt várja tőlem, hogy a celebek magánéletében turkáljak, és azt írjam meg, ki kivel…

– Nem. Valós életképet akarok, valós problémával. Mint például az, hogyan éli meg egy ismert ember az állandó fenyegetettséget. Milyen árnyoldalai vannak az ismertségnek. És ha sikerül, tudja meg, ki és miért fenyegeti Emily Montgomeryt, mégiscsak brit sztár, még ha Hollywood be is szippantotta. Ez érdekelni fogja az olvasókat. Nem ártana, ha a rovatát felpörgetnénk, mert bár a helyi kis ügyek is hoztak néhány látogatót, azért még meglehetősen gyengén prosperál. És tudja, ami nem hozza a számokat, azt…

– Azt fel kell számolni… tudom, miss Jeanett erre gyakran felhívta a figyelmemet.

– Akkor érti. Szenzáció legyen, de a CBM stílusában. Amanda mindenről tájékoztatja, ő foglalja a repülőjegyét, és tőle kérhet segítséget, ha információra van szüksége…

– Értem – bólintottam. – Mehetek?

– Mehet – állt fel Duval, felém nyújtotta a kezét és a szemembe nézett. – Kérem, erről ne beszéljen senkinek. Legalábbis Emilyről, az utazása úgyis kiderül a szerkesztőségben, a feladatát azonban tartsa titokban. Nem szivároghat ki, hogy ön újságíró, gondolom, ezt nem kell magyaráznom… Mandyvel beszélhet, ő mindent tud, de senki mással. Bízom önben.

Elfogadtam a kezét, mely száraz volt és meleg, de a tekintetemet elkaptam. Fogalmam sem volt, hogy valósítom meg Duval elképzelését, és hirtelen nem lelkesedést, hanem totális csődöt éreztem. Én mint testőr? Ez kész röhej. Száz métert sem tudok lefutni, még elmenekülni sincs esélyem, nemhogy megvédeni valakit… Dühös voltam, amiért a főnököm ilyen hülye helyzetbe hozott. Dühös voltam rá, mert az ötletét egy baromságnak tartottam, ami semmi eredményt nem fog hozni, csak szánalmas és kínos szituációkba sodor. Mindezt előre láttam…

Alig vártam, hogy kilépjek a csodálatos art deco szállodából, és beszívjam a párás, esős levegőt. Erre Los Angelesben vajmi kevés alkalmam lesz, gondoltam letörten.

A szerkesztőség felé sétáltam. Kivételesen egyetlen kirakat sem kötött le, saját magamat sem néztem meg a boltok tükröződő üvegében, inkább azon járt az eszem, hol találok egy olyan önvédelmi csoportot, ahol egy hét alatt megtanulhatom a küzdősportok alapjait. Olyan röhejesen hangzott ez a gondolat a fejemben, hogy nem tudtam, sírjak-e vagy nevessek. Beléptem az épületbe, és felsétáltam a lépcsőn a szerkesztőségbe. Nem szálltam liftbe, eszembe se jutott, úgy lefoglaltak a gondolataim. Vajon milyen viszony lehet Amanda és Duval között? Hogyan lehet olyan szoros a munkakapcsolatuk, hogy Amanda hamarabb tud a dolgokról, mint én? Olyan információk birtokában van, amelyek valójában rám tartoznának, amelyeket nekem kellene először ismernem…

Intettem Lizzynek, és az asztalomhoz léptem, ledobtam a táskámat, majd a székre rogytam.

– Na, milyen volt a reggeli a Franciával? – hallottam a hátam mögül bubifrizurás kolléganőm incselkedő hangját. Megfordultam, és lemondóan legyintettem.

– Monsieur Seggfej hozta a formáját. Akkora baromságot bízott rám, hogy még most is sokkos állapotban vagyok.

– Oké, de mi volt rajta? Valamelyik szuperelegáns öltönye? Vagy golfszerkó? Sportosan elegáns vagy elegáns-elegáns volt? Hm? Melyik? És mit ettetek?

Felvontam a szemöldökömet, aztán megcsóváltam a fejemet. Végül is egy női lapnál dolgozom, itt a szerelem, a divat, az utazás, látványos luxusszállodák a napjaink részét képezik, és Lizzy egyébként is folyton az én nem létező szerelmi életemet próbálja létezővé tenni, szóval igazából meg sem kellett volna lepődnöm, hogy nem a munka, hanem a romantika izgatja először.

– Öltönyben volt, és nem ettem semmit – feleltem. – Viszont…

– Nem ettél semmit? Meghív egy kőgazdag pali reggelizni a Claridge’sbe, A CLARIDGE’S-be!, és te nem eszel semmit?

– Elment az étvágyam attól, amit mondott. Egyébként meg a főnököm, nem a kajával foglalkoztunk.

– Mert? Mit mondott? – húzott egy forgószéket az asztalomhoz Lizzy. Végre a lényegre tért.

– Azt, hogy egy hét múlva Los Angelesbe kell utaznom – húztam el a számat.

A kolléganőm álla leesett, tekintete mélységes csodálkozást fejezett ki. Másodpercek teltek el, míg így bámult.

– Los Angelesbe küld, és te húzgálod a szádat? Normális vagy?

Igen, ez tényleg hülyén hangzott. Nincs olyan ember ebben a szerkesztőségben, aki ne verte volna a fenekét a földhöz örömében, hogy Hollywoodba utazhat, a cég költségén.

– Testőrnek… – tettem hozzá, hogy kissé érthetőbb legyen a lelkesedésem hiánya.

– Hogy mi? – nevetett fel Lizzy. – Testőrnek? Ez milyen hülyeség már? Viccelsz?

– Nem. Tényleg testőrnek kell állnom, kvázi be kell épülnöm egy celeb életébe. Először én is azt hittem, hogy szívat, de nem… ezt találta ki nekem…

– Azt a mindenit… ez nagyon király – tért magához a barátnőm, és a combomra csapott. – Mint egy titkosügynök, egy MI6…

– Hah, Caroline Bond – sóhajtottam fel, és eszembe jutott, hogy hányszor tolt le miss J., amíg Rómában nyomoztam, hogy ne képzeljem magam akcióhősnek. Most meg kifejezetten ez a feladatom. – Na de testőr? Lizzy, el tudod te azt képzelni, hogy én bárkit is megvédek?

– Nem – rázta a fejét nevetve a barátnőm. – Antisportoló vagy.

– Kell egy önvédelmi tanfolyam… még ma be kell iratkoznom! – jelentettem ki, és bekapcsoltam a gépemet, hogy a neten körülnézzek.

– Ne keress tovább – kacsintott Lizzy. – Én ismerem a legjobbat. Itt van a Levander kávézótól egy sarokra.

– Honnan tudsz te ilyeneket? – kerekedett el a szemem.

– Oda jártam. Tudod, amikor folyton attól paráztam, hogy egyszer rám tör egy erőszaktevő az utcán, amikor éjszaka megyek haza valami buli után, vagy betörnek a lakásomba, míg én alszom…

– Az nem mostanában volt… Emlékszem, valami nyomorult követett hazáig a Levanderből, és te keményen berezeltél, hogy megtámad.

– Igen, akkor kerestem meg ezt a női önvédelmi klubot. Jobb félni, mint megijedni, és azóta nem is félek egyedül mászkálni… Igaz, két éve jártam oda, de tudom, hogy működik a hely. És kinek a testőre leszel? – kuncogott ismét.

– Nem mondhatom meg… – ráztam a fejemet. – Titoktartást kért Duval.

– De én a legjobb barátod vagyok – bökött a mellére Lizzy, és éreztem, hogy közel áll a sértődéshez.

– Anyámnak se mondhatom el.

– Anyádnak én sem mondanám el, de nekem? Én nem pletykálok senkivel, naaaa, biztos valami nagy sztár, ha ennyire titkolóztok…

– Anyámat ne keverd bele – pirítottam rá. Közben azonban igazat adtam neki, anyámnak tényleg nagy ostobaság lett volna elmesélni egy titkot. Nála szószátyárabb nőszemélyt még nem hordott a hátán a föld. És mindezt százszázalékos jóindulattal mondom, mert tudom, hogy nem akar ártani senkinek, de képtelen magában tartani, ha hall valami izgalmas hírt. És az elég komoly szenzáció, hogy a kislánya Emily Montgomery házában fog élni egy darabig…

Már ha valóban felvesznek anélkül, hogy bemutatnám harcművészeti tudományomat.

– Te keverted bele anyádat – vonta meg a vállát Lizzy. – De ez tényleg nevetséges, hogy nem mondhatod meg, kiről kell cikket írnod… kollégák vagyunk, nem értem… segítek is neked, elviszlek abba a klubba…

– Ne erőlködj, Lizzy, a célszemély neve titok.

– Célszemély? – húzta fel az orrát. – Micsoda nyomozós kifejezés. Na, jól van… ebédszünetben lemehetünk a klubba – állt fel lemondó arccal, és visszasétált az asztalához. Sajnáltam, hogy nem mondhatom el neki az egész őrültséget, de abban igazat adtam Duvalnak, hogy ha szétkürtölöm a tervünket, hamarosan eljut a hír a sajtó többi képviselőjéhez is, és ez ellehetetleníti az akciót.

Mandy asztala felé pillantottam, és láttam, hogy a monitora mögül engem figyel. Felálltam, és hozzá léptem.

– Helló – köszöntem neki cinkos mosollyal. Igen, cinkos mosollyal, mert úgy tűnt, ő az egyetlen, aki mindennel tisztában van. Nem mondom, hogy nem kedvelem Amanda Maint, vicces, kedves lány, de nem bízom benne. Egy éve megkárosította az egyik ügyfelünket, hogy magának pénzt szerezzen, és ezt nehezen tudtam elfelejteni, még úgy is, hogy miss J. visszavette a laphoz Duval kérésére.

„Mi köze Mandynek Duvalhoz?” – tettem fel magamnak ismét a kérdést, de aztán Amanda elterelte a figyelmemet.

– Sok mindent tudnod kell a nőről – kezdte, és hátradőlt a székén, majd fél kézzel maga mellé húzott egy másik széket. – Szerintem ülj le.

– Ebédig végzünk? – néztem rá, mire ő megrázta a fejét.

– Nem. Gondoltam, itt eszünk az asztalnál… – húzta el a száját. – Pierre azt mondta, minél hamarabb adjak át minden infót.

„Csak így? Per Pierre? Ezek nagyon jóban vannak…” – morfondíroztam.

– Ebédidőben egy önvédelmi klubba megyek beiratkozni. Mint tudod, egy hét alatt feketeöves karatemesterré kell válnom Duval szerint. És szerinte ez nekem menni fog, mi több, meg sem kell erőltetnem magam – csóváltam a fejemet. – Szóval akkor kezdjük el, aztán ebédidő után folytassuk, jó? És kinyomtatod nekem az összes infót? Vagy elég, ha átküldöd. Szeretném otthon is tanulmányozni. Lássuk be, nincs valami sok időm.

– Persze, átküldöm, de ne mutasd meg senkinek. Pierre kifejezetten megtiltotta, hogy elmondjuk a kollégáknak, min dolgozunk.

– Tudom, már meg is kaptam a magamét ezért Lizzytől – pillantottam fekete bubihajat viselő kolléganőmre.

– Oké, akkor kezdjük – nyomta meg az entert Mandy a gépén, és felvillant Emily Montgomery felettébb elegáns portréja.

– Tiszta Grace Kelly – jegyeztem meg, erre Mandy elmosolyodott.

– Éppen ez a célja. Hogy úgy kezeljék, mint Grace Kellyt, Dianát vagy Audrey Hepburnt. Követi a példájukat jótékonykodásban, igyekszik finom eleganciával öltözködni, és úgy viselkedni, mint a walesi hercegnő. Ő Hollywood Lady Dianája, és imádják ezért. A sajtó is szereti, habár nem tudnak botrányokról írni, mert Emily nagyon vigyáz, nehogy bármi beszennyezze a jó hírét.

– Úgy tűnik, mintha húsz-harminc évvel korábban született volna, mint a mostani hollywoodi sztárok, akik mindent megtesznek egy kis reflektorfényért, házi pornót szivárogtatnak ki, vad dolgokat csinálnak… – motyogtam magam elé.

– Ő nem. Valójában negyvenéves, ezt kevesen tudják, mert harmincnak hazudja magát. Még a wikipédián se a valós kora szerepel. És nem ismeri el a plasztikai műtéteket… holott negyvenévesen senkinek nem ilyen makulátlan a bőre, de ő a bőséges folyadékbevitelre, a vegetáriánus étkezésre és a jógára, na meg hamvas korára fogja. Még a méregdrága kozmetikai kezeléseket sem emlegeti, mintha legalábbis az is valamiféle bűn lenne, ami nem fér bele az imidzsébe. Azt hangoztatja, hogy megöregedni méltósággal kell, ahogy Judy Dench és Meryl Streep… – vigyorgott Mandy, és újabb fotóra kattintott.

– Jól néz ki, amúgy… Ha voltak is beavatkozások rajta, látszik, hogy odafigyeltek, ne legyen múmiafeje… – nézegettem tovább Emily képeit.

– Azért a photoshop csodákra képes, te is tudod. Élőben lehet, hogy látszik – vonta meg a vállát a lány, aztán hátradobta dús, szőke haját. „Biztos, hogy festett. Nyilván fekete, mert senkinek nincs ilyen természetes dús, szőke haja… legalábbis nekem nincs – nyúltam önkéntelenül a hajamhoz, mely ugyan természetes vörösesszőke, de vékony szálú, mint a világos hajúak többségének.

– Van férje?

– Nincs – pillantott rám Mandy. – A magánéletének nem kutattam utána alaposan, mert még nem volt időm a múltjában keresgélni, de azt megírták volna valahol, ha férjnél van. Pillanatnyilag úgy tudom, barátja sincs…

– Azt nehezen tudom elképzelni – csóváltam a fejemet. – Az ilyen nőknek mindig van pasijuk… ha másért nem, hát mutogatni…

Mandy újabb fotót kattintott.

– Viszont egy papagája van – vigyorodott el. A fotón a színésznő egy óriási kalitka előtt pózolt, melyben egy gigantikus madár ücsörgött. A kalitka ajtaja nyitva volt, és Emily épp benyúlt rajta… NYITVA VOLT A KALITKA AJTAJA!!!

– Micsoda? Egy ekkora szörnyeteg? Uramisten! – jajdultam fel, és a gyomrom a torkomig ugrott.

– Gyönyörű madár, nem?

– NEM! – kiáltottam, és lehunytam a szememet. – Én ezt nem vállalom. – Éreztem, hogy a szívem őrült dobogásba kezd. Az még csak hagyján, ha a szabad ég alatt röpködnek a madarak, de zárt helyiségben, velem egy légtérben egyetlen darab sem lehet. Egyetlenegy sem!

– Mi bajod? – meredt rám Mandy, és látszott, hogy teljesen elképedt a reakciómon. – Sápadt vagy, mint aki mindjárt elájul.

– Mert mindjárt elájulok, basszus – nyögtem, és már a verejtéket törölgettem a homlokomról. Kivert a víz már a gondolattól is, hogy egy ekkora repülő állat lesz a közelemben. – Ornitofóbiám van…

– Hogy micsodád? – tátotta el a száját Amanda.

– Félek a madaraktól. Érted? Rettegek. Mindentől, aminek szárnya és csőre van. Zárt helyen… A szabadban nem annyira. Habár… kint is, ha túl közel jönnek… – makogtam szinte, és nem akartam elhinni, hogy az amúgy is eszement vállalkozást még egy óriás madár is terheli.

– Félsz a madaraktól? De hát ez nevetséges… – kezdte, de közbevágtam.

– És aki a pókoktól fél? Vagy a hüllőktől? Ugyanaz, csak ez repül és tollas.

– De miért félsz? – Nem akarta megérteni a fóbiámat, úgy látszott, hiába magyaráznám neki a megmagyarázhatatlant.

– Mert a kicsi fejükben kicsi az agyuk, túl gyorsan és kiszámíthatatlanul mozognak; és nincs élet a szemükben… mit tudom én. Félek, és kész. A pókfóbiásoknak is magyarázhatod, hogy de csak két milliméteres az a dög és nem csíp, akkor is sikítozni fognak, ha látnak egyet.

– Hú, akkor ez húzós lesz. A cikkben azt írják, hogy rajong a madárért, és rengeteget foglalkozik vele… – Felém fordult. – Nehogy beleírd a jelentkezésedbe, hogy félsz a madaraktól, mert akkor fújhatod az ügyet. Lehet, hogy hozzá sem kell érned… Amúgy van még valami fóbiád, esetleg pszichés betegséged, akármi? Csak hogy tudjam…

– Nem tudok róla… – ráztam a fejemet lehangoltan. Eddig is utáltam ezt az egészet, most meg aztán már rettegtem is. – Talán egy minimális hipochondria… de nem durva…

– Az igen… – vigyorodott el megint Mandy. – Akkor Afrikába nyilván nem nagyon akarsz utazni Ebola sújtotta vidékre…

– Elkerülném – fintorodtam el.

– Hogy oldod meg a madárkérdést? – érdeklődött tovább.

– Nem tudom… Képes vagyok visszafogni magam és nem sikoltozva menekülni, erre volt már példa életem során… de rendkívül nagy erőfeszítésembe kerül.

Amanda megcsóválta a fejét.

– Hát most lesz alkalmad megbarátkozni a szárnyasokkal… Mindenesetre megenned legalább nem kell őket, mert vega a csaj.

– Ráadásul éhen fogok dögleni – nyögtem. – Nem vagyok én nyúl, hogy csak répán éljek.

– Nyilván szuperkajákat fognak főzni, nem nyers salátával etetnek, ne félj. Legalább leadsz pár kilócskát – kacsintott, mire én végignéztem magamon, majd felháborodva pillantottam a kolléganőmre.

– Dagadt vagyok?

– Csak hollywoodi mércével. Ott az XS a megfelelő méret. Vagy XXS, vagy mit tudom én. Mindenesetre végtelenül soványak…

– Nem az van, hogy az amerikaiak túlsúlyosak?

– De – bólintott. – Az átlag amerikaiak. De te pont nem az átlaggal fogsz cimborálni.

– Nem fogyok le! – húztam el a számat. Eszem ágában sem volt csontsoványra fogyni. Igaz, hogy mióta a cigit letettem, felkaptam úgy öt kilót, de úgy gondoltam, elfér rajtam. Azt hittem, nem nagyon vette észre senki, mert nem jegyezték meg, hogy híztam, úgyhogy el is engedtem a félelmeimet, hogy dagadt leszek, ha nem jut elég nikotin a szervezetembe. Erre most kiderül, hogy valójában mindenkinek szemet szúrt a rohadt öt kilóm, csak nem akartak szólni miatta. Mert amúgy minek is? Én se szólnék senkinek, akire pár kiló ugrik fel, minek keserítsem? Szóval nem akartak keseríteni… – esett le a tantusz, aztán gondolatban megvontam a vállamat. Harminchat éves vagyok, szeressenek az eszemért és az egyenes jellememért. Meg különben is, még mindig rám jönnek a ruháim, nem húsz kilót szedtem fel, hogy sátorlapot kelljen magamra húznom. Másrészt pasim sincs, aki ezt szóvá tegye akár pozitív, akár negatív előjellel. Mióta Tommal elköszöntünk egymástól, nem volt senkim, és nem azért, mert nem lehetett volna, hanem azért, mert nem akartam, hogy legyen. Nem könnyű kiheverni egy ilyen szerelmet, mint amilyen a miénk volt… vagy van… mert három hónap alatt bárhogy erőlködtem is, még mindig nem tudtam más férfit elképzelni magam mellett. De Tom Barcelonában vigasztalja az exét, én pedig épp Hollywoodba készülök leleplezni a celebvilágot, úgyhogy pillanatnyilag se időm, se energiám a szerelemre gondolni. Az egyetlen férfi az életemben Pierre Duval, aki inkább megkeseríti a napjaimat, mint örömmel tölti meg.

– Hát ne tedd – nevetett fel Mandy. – Úgysem sztárnak mész oda.

– Hagyjuk, jó? A statisztika szerint normális a súlyom, úgyhogy le lehet rólam szállni.

Amanda Main vasággyal húsz kiló. Ő tényleg az XS méretbe tartozik. Valójában nagyon csinos, minden jól áll rajta, ha egy zsákot húz magára, abban is jól néz ki. De Amanda Main nagyjából huszonöt éves, és egyáltalán nem eszik. Legalábbis én sosem látom enni, néhány apró falaton kívül. Pedig az evés az élet egyik nagy gyönyörűsége, őrültség kihagyni… És én nem is fogom. Mert a munkán kívül már csak ez okoz örömöt… illetve most per pillanat a munka se. Lizzy állt meg az asztalnál, és a monitorra kukucskált. Vagyis csak kukucskált volna, ha Mandy nem olyan gyors, mint amilyen, és nem vált át az Instagram oldalára.

– Akkor most elmegyek Lizzyvel – álltam fel. – Utána folytathatjuk.

Felkaptam a táskámat, és az ajtóban várakozó Lizzyhez léptem.

– Nagyon pusmogtatok – jegyezte meg kifelé menet, de én nem válaszoltam. – Jól van, sejtem, hogy Mandy mindent tud, ő a hírszerző, úgyhogy bizonyára be van avatva. De biztosan nem mondhatod meg, ki a „célszemély”? – nyomta meg az utolsó szót kissé ironikusan Lizzy.

– Nem – ráztam a fejemet. – Ne haragudj, tényleg…

– Jó, nem kérdezem többet, csak kifúrja az oldalamat.

– A helyedben az enyémet is kifúrná – nevettem fel.

Kétsaroknyira, a Tottenham körúton, tényleg kétháznyira a Levandertől egy tábla jelezte, hogy női önvédelmi klub várja a vendégeit. Beléptünk a házba, és elindultunk a lépcső felé.

– Második emelet – szólalt meg a lépcső alján Lizzy.

– Lift? – néztem rá, de ő megrázta a fejét.

– Az nincs.

Mire a másodikra értünk, én lihegtem kicsit, edzetlenségem már két emelet után tökéletesen kiütközött. Eddig nem nagyon izgatott, most azonban kifejezetten idegesített, hogy míg mellettem Lizzy ki sem pirult, én kissé vörös arccal vártam, hogy valaki beengedjen végre. Hamarosan halk lépteket hallottam, kinyílt az ajtó, és egy magas, nem túl jóképű, de annál izmosabb férfi állt előttünk, atlétában, tréningnadrágban és mezítláb.

– Tessék – nézett ránk kérdőn, mire Lizzy előrébb nyomakodott.

– Szia, Steve, nem emlékszel rám? Lizzy vagyok…

– Lizzy… – meredt rá a férfi, de nem tűnt úgy, mintha felismerte volna a barátnőmet.

– Két éve jártam hozzád… ne mondd már, hogy nem emlékszel, még meg is hívtalak a Levanderbe egy italra, és aztán…

– Ja, Lizzy! Megvan! Igen, már tudom – csillant meg az emlék a férfi szemében. – De… most nem tartok órát…

– Nem baj, beszélni szeretnénk veled, és nagyon sürgős az ügy. A régi barátságunkra tekintettel…

– Gyertek be – állt el az ajtóból a pasas, és egy laza kézmozdulattal beinvitált. Meglehetősen kínosnak éreztem a helyzetet. Láthatóan, ha voltak is emlékei Steve-nek Lizzyvel kapcsolatban, benne nem éltek olyan élénken, mint a barátnőmben, ráadásul úgy tűnt, hogy a háta közepére kíván bennünket.

– Caroline Wood vagyok – mutatkoztam be udvariasan, a férfi bólintott, majd elindult előttünk, mi pedig követtük. Egy nagy szobában találtuk magunkat, melynek a padlóját strandkorlátkék gumiszőnyeg takarta, és azonkívül, hogy az egyik oldalon egy kispadsor húzódott, más berendezés nem is akadályozta a mozgást a helyiségben.

– Nos, miben segíthetek? – állt meg középen, és kisterpeszbe tette a lábát. Igazán impozáns testfelépítése most, az üres szobában még jobban szembe ötlött, amit még kifejezetten nagy orra és kopaszodó feje búbja sem tudott elrontani. Egyáltalán nem találtam vonzónak, de el tudtam képzelni, hogy másnak bejön ez a nyers erő, ezzel a túlrajzolt, markáns arccal. Például Lizzynek, akinek csaknem csorgott a nyála, ahogy Steve-re nézett.

– A segítségét szeretném kérni – kezdtem. – Egy hét alatt meg kell tanulnom megvédeni magamat, és esetleg mást is…

A pasas szeme először összeszűkült, majd felnevetett.

– Viccel? Egy hét alatt? Ezzel a testtel? – nézett végig rajtam, mire fülig pirultam. Nem, nem zavaromban, hanem mérgemben.

– Mi baja a testemmel?

A férfi hozzám lépett, és megfogta a karomat, majd megnyomta egy kicsit. Aztán nem teketóriázott, lenyúlt, és belemarkolt a combomba.

– Olyan puha, mint a kelt tészta – csóválta meg a fejét, de nem folytathatta, mert ezt már nem tűrtem, tiszta erőmből belevágtam a könyökömet az oldalába, és még pofon is csaptam.

– Mit képzel? – Lángolt az arcom. Lizzyre pillantottam, aki tátott szájjal meredt rám, kezét az arcához kapta.

A férfi arrébb szökkent, meglepetten nézett rám, nem bosszúsan, miközben megtapogatta az oldalát, majd megdörzsölte a képét.

– Ezt nem hittem volna… Viszont lehet magával kezdeni valamit. Ha egy hét alatt nem is lesz magából mester, azért az alapokat megkapja, de akkor ma este hatkor várom. Sokba fog kerülni, magánoktatást kap. Érti?

– Menjen a francba a magánoktatásával – fújtam, mire a pasas felnevetett.

– Ne féljen, eszemben sincs többet tapogatni, de a csoportban nem tudok magával eleget foglalkozni ahhoz, hogy ilyen rövid idő alatt bármi érdemlegesre is megtanítsam. Úgy látom azonban, van magában kraft, nem ijed meg, szóval valamit, ha sokat gyakorolunk, akár egy hét alatt is összehozhatunk. Érti?

– Tényleg? – meresztettem rá a szememet, és kicsit idegesített, hogy minden mondókája végén megkérdezi, értem-e. Mit gondol, hülye vagyok? – Akkor az előbb tesztelt?

– Persze – vigyorgott. – Nem szokásom nőket molesztálni. Sőt… mint tudja, arra oktatom őket, hogyan védjék meg magukat a molesztálóktól. Érti?

Rájöttem, hogy ennek az ürgének ez a szavajárása.

– Értem. Mennyi az a sok, amibe kerülni fog? A cég fizeti, ahol dolgozom. Számlát tud adni?

– Tudok – bólintott. – És ötven font naponta. De megéri, higgye el. Addig dolgozunk, amíg bírja. Érti?

– Azt a mindenit! – kiáltottam rá. – Ötven font. Maga megőrült.

– Azt mondta, a cég fizeti, és sürgős. Ez az ára. Máshol szóba se állnak magával.

Megcsóváltam a fejemet. Egyértelmű volt, hogy a pasas le akar húzni, ki akarja használni szorult helyzetemet. Mivel azonban nem nagyon volt más választásom, felsóhajtottam.

– Adjon, kérem, egy telefonszámot, megbeszélem a főnökömmel és felhívom. Ha igent mondanak, akkor hatkor jövök.

Lizzy csábos pillantásokat vetett Steve-re búcsúzóul, én viszont kissé bosszankodva kinyargaltam a tornateremből. Ha nem a barátnőm javasolta volna a pasast, otthagytam volna, mint Szent Pál az oláhokat, és eszembe sem jutna visszamenni este hatra. De tényleg kicsi volt az esély arra, hogy ennyi idő alatt találjak valakit, aki egy hét alatt testőrt farag belőlem. Igaz, hogy Duval biztosra veszi, az egész fenyegetés csupán kamu és a celeb csak hisztizik, de én nem voltam ennyire magabiztos. Ha testőrt keres, annak oka lehet. Főleg a saját testi épségemet féltettem, úgyhogy eldöntöttem, mindent kihozok ezekből az edzésekből, ami csak tőlem telik. Erősebb nem leszek egy hét alatt, de olyan fogásokat tanulhatok, amelyekkel legalább magamat megvédhetem.

– Te lefeküdtél ezzel a palival? – kérdeztem az utcán gyalogolva a még mindig álmodozó képű Lizzytől.

– Le hát – vonta meg a vállát, és elmosolyodott. – És milyen jó volt! Miért, neked nem tetszik?

– Nem az esetem – zártam rövidre a pasas jellemzését. Még mindig dühös voltam, hogy belemarkolt a combomba. Teszt ide vagy oda, ez nekem egyáltalán nem fért bele rövid ismeretségünkbe.

– Pedig isteni jó pasi. Olyan a teste, mint egy gladiátornak – áradozott tovább a barátnőm.

– Jártatok? – érdeklődtem, mert látszott, hogy ő szívesen beszél a fickóról.

– Sajnos nem. Azt mondta, hogy most, illetve akkor, nem akar kapcsolatot, mert nehéz időszakon van túl. Lehet, hogy azóta változott az hozzáállása…

„Ó, ez a duma, milyen sablonos! Még egy rendes kifogás se jutott eszébe a pasasnak?” – morfondíroztam.

– Lehet. Vagy csak az ágyadba akart bújni, aztán továbbállni. Van ilyen…

Lizzy felsóhajtott.

– Hát van… te már csak tudod. – A hangjában volt némi él, de nem vettem fel a kesztyűt. Igaza van. Nekem is volt olyan kapcsolatom, amikor hittem valakinek, miközben ő csak ágymelegítőnek használt. És még azt se gyakran.