A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Karina Halle: The Wild Heir (Nordic Royals #2), 2018

Fordította

GOITEIN ZSÓFIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Bűnbe született (Átkozottak 1.), 2017

Túl közel hozzád, 2017

Bármi áron (Átkozottak 2.), 2018

Veszélyes trükkök (Átkozottak 3.), 2018

Nem lennék nélküled (McGregor testvérek történetei 1.), 2018

Egy lépéssel közelebb (McGregor testvérek történetei 2.), 2019

Éjszaka a tiéd leszek (McGregor testvérek történetei 3.), 2019

Amikor megláttuk egymást (McGregor testvérek történetei 4.), 2019

Veled biztonságban vagyok (McGregor testvérek történetei 5.), 2019

A lázadó herceg (Északi dinasztiák 1.), 2020

The Wild Heir

Copyright © 2018 by Karina Halle

All rights reserved.

Hungarian translation © Goitein Zsófia, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-5763-64-9

A todaleni Halléknak – uff da!

FIGYELMEZTETÉS

Bár humoros, könnyed regényről van szó, kényes ízlésű olvasóknak nem ajánlott.

Szerepel benne káromkodás, és jó néhány pikánsabb szexjelenet is.

Ha önnek a fent említettek közül bármelyikkel gondja van, inkább egy másik könyvet javaslok.

Köszönöm megértését.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Nem szaporítom a szót, így hamarabb belekezdhet a regény olvasásába. A címből már jó eséllyel kitalálta, hogy ez egy KIRÁLYI ROMANTIKUS REGÉNY, mely a norvég trónörökösről, Magnusról szól.

Fontos tudni, hogy ez egy kitalált regény.

A norvég királyi család a valóságban elragadó.

(Részben magam is norvég származású vagyok… és finn és kanadai.)

A jelen regény nem a valódi norvég királyi családról szól.

Ugyanez vonatkozik a liechtensteini hercegi családra is.

Az viszont tény, hogy az emberek sokszor kifigurázzák vagy a szájukra veszik a királyi családot.

Még egyszer: ez a regény teljes mértékben a képzelet szüleménye. Nincs köze a valósághoz.

Az igazsághoz hozzátartozik, hogy a valódi norvég trónörökös egy rendezvényen ismerte meg a hercegnőjét, aki egyedülálló anya volt. Ebből is látszik, hogy az élet sokszor furcsább dolgokat szül, mint a fantázia.

Ily módon nem is tűnik olyan lehetetlennek, hogy az ember megtalálja a herceget.

Itt és most szeretném megnyugtatni a norvég rokonaimat, hogy bár a szereplők neve sok esetben megegyezik a tiétekkel, nem rólatok mintáztam a karaktereket. Ettől függetlenül sokat gondoltam rátok és a szeretett Norvégiára, miközben a regényt írtam.

Na jó: a könyvben szereplő királyné karakterét a nagynéném, Else ihlette. :D

Utóirat: ha azon gondolkodik, hogy van-e előzménye a regénynek, melynek elolvasása nélkül nem érthető a mostani, akkor megnyugtatom, hogy nincs. Magnus herceg ugyan feltűnik A lázadó herceg című regényemben, de ettől még nem szükséges elolvasni, mert a jelen regény önmagában is tökéletesen megállja a helyét.

Persze ha mégis elolvasná A lázadó herceget, annál jobb.

JÓ SZÓRAKOZÁST!

MAGNUS

– Ezt elcseszte – ismétli Ottar.

Nem pont ezt szeretném hallani, amikor azon vagyok, hogy kilencszáz méter magasságból szabadesést hajtsak végre a fjord fölött.

De most, hogy Ottar szavai járnak a fejemben, és azon agyalok, hogy mennyire elcsesztem az életemet, talán mégsem olyan elvetemült gondolat leugrani a szikláról. Mi több: ebben a helyzetben a legjobb megoldásnak tűnik.

Ahogy a Kjerag szikla szélére érek, végig a fjordot nézem, mely úgy szeli ketté a völgyet, mint egy kék bárd. Hirtelen minden aggodalmam és mélabús gondolatom elszáll.

Ugrom.

Az ember születését pont olyannak képzelem, mint az ugrásom első két másodpercét. A szilárd talajról és a kiszámíthatóságból a hűvös semmibe tartok. Semmihez nem fogható érzés magam mögött tudni a valóságot.

Kitárt karral repülök. Súlytalanul, mint egy madár. Alászállok, és szinte lebegek.

Aztán süllyedni kezdek.

Arcomat fújja a szél, mosolygok, és hallom, ahogy zörög a sisakom. Nincs más, csak én, a szél és a mérhetetlen mennyiségű adrenalin. Esküszöm, jobb, mint a szex.

Talán.

Ahogy telik az idő, kezd kitisztulni az agyam. Az ejtőernyő madzagja után nyúlok, és meghúzom. Ahogy kinyílik, már nem zuhanok olyan gyorsan, inkább lassan süllyedek.

Általában az ugrás ezen szakaszában kezd lassulni a szívverésem. Már tudom, hol vagyok és mit csinálok. Biztonságban vagyok. Sikerült. Az égszínkék fjord felé tartok, a szemem magasságában sasok szállnak. Ilyenkor végtelen boldogságot szoktam érezni.

Csakhogy ma nincs béke és megnyugvás.

Pedig ha ugrom, általában megszűnik körülöttem a világ. Magam mögött hagyok minden gondot. Fölöttem az ég, alattam a fjord.

Most viszont nem erre koncentrálok, mert még mindig Ottar szavai járnak a fejemben.

Elcsesztem. Ezt sajnos nemcsak ő mondja. Hanem a húgaim, a szüleim és a média is. És az az átkozott miniszterelnök.

Ha az ember főméltóságként hülyeséget csinál, akkor az egész ország, mi több, az egész világ ezen lovagol.

Norvégia trónörököse vagyok, és a legutóbbi botrányom alaposan odatett a királyi család jó hírének.

Nem csoda, hogy ezek után könnyebben ugrottam, mint máskor.

Ordítás szakítja félbe a gondolatmenetet. Felnézek, bár semmi mást nem látok, csak az ejtőernyőt. Ottar kiáltott. A fickó másodszor végez bázisugrást, de neki már ez is sok.

Normális ember nem ugrik úgy, mint én. Nem véletlenül kaptam a „Magnus, az őrült” becenevet.

Már nem hallom a kiáltást, ami azt jelenti, hogy Ottar végre kinyitotta az ernyőjét. Most már inkább a talaj miatt kell aggódnom.

Figyelj, te barom – mondom magamnak, és minden erőmmel azon vagyok, hogy visszatereljem a gondolataimat a süllyedéshez, míg nem késő. Magam elé húzom a kötelet, és a bámészkodó emberek felé irányítom magam. Remélem, hogy Ottar követi a példámat. Az utóbbi landolása nagyjából olyan sikkes volt, mintha egy sertés katapultált volna.

Csak egy kicsiny fűfoltot látok, ami azt jelenti, hogy pontosan kell landolnom, ha nem akarok a sziklának ütközni vagy a jéghideg vízbe esni.

Tudom, hogy fájdalmas lesz az érkezés.

Ahogy földet ér a lábam, megrogy a térdem, és mindenem fáj. Összegömbölyödöm, aztán felugrom, és beütöm a vállam a sziklába.

A fenébe.

Az emberek csak bámulnak. Nem volt valami elegáns az érkezésem.

Leveszem a sisakot, megigazítom a szemüveget, és biccentek.

– Ahhoz képest, hogy meghalhattam volna, egész szerencsésen landoltam – jelentem ki széles vigyorral.

Sokan tapsolnak. Jó eséllyel turisták. Kikötötték a csónakot, és folyamatosan videózzák az olyan elmebetegeket, mint én, hogy megörökítsék a híres ugrást.

Ottar következik.

Megint ordít, és ahogy süllyed, folyamatosan rúgkapál. A kötelet rángatja, és szemlátomást fogalma sincs, mit csinál. Ha nem lassít és nem kormányoz rögtön, akkor vagy nekimegy az embereknek, vagy nekicsapódik a mögöttük lévő sziklának.

Ennek rossz vége lesz.

Mindenki tanácstalanul bámul, én viszont tudom, hogy Ottar képtelen uralni a helyzetet. Annak ellenére, hogy a szemüveg takarja, biztosra veszem, hogy tágra nyílt szemmel, tátott szájjal és rettegve közelít.

Gondolkodás nélkül odarohanok, felugrom, és próbálom átfogni a combját, hogy a jó irányba tereljem.

Valahogy sikerül lehúznom. Olyan érzés, mintha egy hatalmas, kövér, szőrös madarat fogtam volna. Ahogy rám zuhan, kipréseli belőlem a szuszt, és a földre esem.

– Jó ég, felség! – kiáltja. Bár tele lett fűvel a szám, rámordulok, hogy fogja be.

Leszáll rólam, én pedig hanyatt fekszem, és próbálom rendezni a légzésemet. Közben azt remélem, hogy senki nem hallotta a megszólítást.

– Sajnálom! – folytatja, aztán végigsimít a karomon és a combomon. – Jól van?

Szegény Ottar! Egyáltalán nem akart részt venni ebben az egészben. Annak idején ő volt a kocsiban várakozó háttérember. Aztán apám egészségügyi problémái miatt kénytelen volt elkísérni a hóbortjaimra. Tekintve, hogy nem akarok felhagyni a szenvedélyemmel, Ottart rendelték mellém, hogy szemmel tartson, és ott legyen, ha baj van.

Nemcsak arra kell ügyelnie, hogy túléljem a szabadesést (máskülönben nem jutok el a trónig), hanem azt is figyeli, nehogy megszökjek és valami hülyeséget csináljak. Mármint nagyobb hülyeséget, mint leugrani a szikláról. Elég rossz hírem van. Sokan lobbanékonynak tartanak. Kisgyermekkorom óta azzal bosszantom az őröket, hogy megszököm, amikor csak lehet.

– Jól vagyok – mondom Ottarnak, aztán felülök, és körülnézek. Az emberek tisztes távolban maradnak tőlünk, mintha attól tartanának, hogy Ottar a fejükre esik.

– Megmentette az életemet, uram – hálálkodik, és húsos kezét a vállamra teszi. – Nem tudom, hogyan köszönhetném meg.

A kézfejére nézek, aztán lerázom.

– Kezdhetné például azzal, hogy visszaváltozik Csavardi Samuvá.

– Persze, uram – vágja rá, és zavarba jön. Ezt inkább annak tudom be, hogy nekem köszönheti az életét, nem pedig a Gyűrűk urából vett becenévnek. Bár esküszöm, hogy ijedtében mindjárt Frodónak szólít. – Még egyszer, sajnálom.

– Nem az ön hibája.

Persze nem is az enyém.

– Viszont felsegíthetne – teszem hozzá.

– Igen, uram.

Megfogja a kezem, és talpra állít. Érzem, hogy egyre többen figyelnek. Talán azért, mert feltűnt nekik a megszólítás. Mintha lennék valaki. Szívesen felszívódnék.

Valaki előveszi a fényképezőgépét, és ránk zoomol. Nem tudom, hogy a két idióta ugrót akarja megörökíteni, vagy azt hiszi, hogy fontos személy vagyok.

Szélesen vigyorgok, aztán Ottarra nézek, aki laza fél fejjel alacsonyabb nálam.

– Talán vissza kéne mennünk a csónakhoz.

A partnál vár minket a fehér, indiai tölgy motorcsónak, melynek oldalára van pingálva a neve: Elskling. A csónakot az egyik testőröm, Einar vezeti, aki Ottarhoz hasonlóan folyton a nyomomban van, mert tudja, hogy le akarom rázni. Tekintve, hogy a seregben szolgált, nehéz dolgom van, ha le akarom koptatni. Figyeli minden lépésemet.

Hallom, ahogy kattognak a fényképezőgépek, de ezúttal nem pózolok. Felkapom az ugrófelszerelést, aztán segítek Ottarnak, aki még mindig a mellkasához erősített madzaggal szerencsétlenkedik.

A tömeg hirtelen ámuló hangokat hallat, mire felnézek az égre. Az ugrók lassan ereszkednek a magasból, hárman egymás mögött, sorban. Ebből a távolságból színes csillagoknak tűnnek.

Újabb kattogást hallok.

Két embert kivéve mindenki az ugrókat nézi.

Ez a kettő viszont nekünk szegezi a fényképezőgépet.

Észre kellett volna vennem, de teljesen másutt járt az eszem.

Idióta vagy, Magnus.

– Ezek nem a …? – kezdi Ottar, de még be sem fejezi a mondatot, amikor a két fickó megfordul, és a csónak felé iszkol.

– A francba! – szitkozódom, és azon gondolkodom, hány felvételt készítettek.

Nem mintha valami illetlenséget csináltam volna, de megígértem a családomnak, hogy elkerülöm a lesifotósokat, a két nyomorult miatt viszont megborult a rend. Pont azért jöttem ide, mert nem akartam, hogy lefényképezzenek. A lesifotósok ugyanis nem szoktak követni Kjeragba.

Csakhogy ez a két pasas nem átlagos paparazzo. Orosz ikerpár, akik leginkább úgy néznek ki, mint a T-1000 a Terminátorból. Úgy is viselkednek. Megállíthatatlanok. Mindegy, hová megyek, ezek a pöcsfejek a nyomomban vannak, fényképeznek, és eladják a legjobban fizető pletykamagazinnak vagy szennylapnak. Nem mondom, hogy szomorú vagyok, amiért „dögös, szexi, egyedülálló hercegnek” titulálnak, de ezek után nem csoda, hogy sokat foglalkozik velem a média.

– Mennünk kell – mondom Ottarnak. – Most.

Alapból hagynám az egészet a fenébe, de mivel tudom, hogy ez a két seggfej el fogja adni az első pár fotót, melyeknek az lesz a címe, hogy „A herceg öngyilkosságot kísérelt meg a szikláról (és a személyi titkára próbálta megmenteni)” vagy a „Család fekete báránya”, úgy érzem, mégis foglalkoznom kell a dologgal. Főképp, hogy ezek azt hiszik, hogy mutogathatnak, mint egy cirkuszi állatot.

A füvön futva érjük el a csónakot. Behajítjuk a holmijainkat, aztán térdig gázolunk a jéghideg vízbe, hogy beszálljunk. Einar ül a kormánynál. Vaskos, sötét szemüvege mögül is tisztán látom, hogy a homlokát ráncolja.

Odalépek, aztán arrébb lököm, és átveszem a kormányt.

– Ha nem bánja, majd én vezetek – mondom, aztán átnézek a vállam fölött, és látom, hogy a két fickó pániksebességgel kilő a motorcsónakjával.

Ottar majdnem átesik a korláton, ezért gyorsan a kötélbe kapaszkodik, Einar pedig megmarkolja a vezérlőpultot.

– Biztosra veszem, hogy ezt nem helyeselné az édesanyja – kiáltja Ottar, és próbálja kihúzni magát. Engem viszont semmi más nem érdekel, csak hogy utolérjem az oroszok csónakját.

– Biztosra veszem, hogy azt sem helyeselné, hogy a lesifotósok martaléka legyek – vágok vissza, és kacsintok.

– Hagyja – sóhajtja Ottar, aztán ismét a kötélre esik.

Annak ellenére, hogy mindig el tudok menekülni a problémáim elől, a tény, hogy követtek, azt sugallja, szembe kell néznem velük. Csak rajta! Őrült Magnus módra.

– Hagyjam? – kérdezek vissza. – Épp ön mondta nemrég, hogy elcsesztem. Valóban. Ezért mindent jóvá kell tennem.

– Uram – szól Einar a torkát köszörülve. Ha nem lenne rajta ez a mindent takaró napszemüveg, akkor sem tudnék olvasni a tekintetéből. Sokszor az az érzésem, hogy Einar ugyanabban a robotgyárban készült, mint az oroszok, csak neki több izmot adtak a gyártók.

– Menni fog, Einar. Inkább arra figyeljen, hogy Ottar ne essen vízbe.

Einar nem mozdul. A szája egyenes vonala pedig azt súgja, hogy nem szereti, ha megmondják, mit tegyen. Ottarnak kedvemre parancsolgathatok, de Einar pontosan azért van mellettem, hogy védjen.

Nekem ugyan nincs szükségem védelemre, de ez nem akadályozza meg abban, hogy állandóan a nyomomban legyen. Ha randira megyek, még akkor is ott van valahol a háttérben. Egyedül akkor van egy kis nyugtom, ha kefélek. Legalábbis őszintén remélem, hogy nem kukucskál az ablakon. Félreértés ne essék: kifejezetten izgat a gondolat, hogy valaki megles szex közben, de Einar komor, himlőhelyes arca inkább kedvemet szegné.

Ettől függetlenül nem bántam volna, ha figyeli, amikor Heidihez megyek.

Amikor beléptem a szobájába.

Na nem az első alkalommal, amikor kis híján halálra keféltem a csajt.

Másodszor viszont kitette a telefonját, és azt mondta, hogy szeretné emlékként megörökíteni a szeretkezésünket.

Beleegyeztem. Miért ne akartam volna felvenni a pillanatot, amikor belerakom a farkam? Ez általában fel sem merül, mert a legtöbb nő kalandvágya a kutyapózig, a szopásig és a seggre csapásig terjed. Ezt felvenni felejtős lenne.

Aztán kellemetlenül éreztem magam, amiért szakítottam Heidivel. Nem mintha komoly kapcsolatunk lett volna, de sikerült jó pár olyan randit összehozni, amit elrejtettünk a nyilvánosság – és az apja – elől. Gyanítom, hogy többet akart a csaj. Konkrétan: ő akart Norvégia hercegnője lenni.

Csírájában kellett volna elfojtanom az egészet, de ha szakítok valakivel, szívesen megnézem a vele készült szexvideót. Ez is egy példa rá, hogy a meggondolatlanságom mekkora bajt okoz.

Alaposan elcsesztem.

Kikerült a kezemből az irányítás, és fogalmam sincs, mi lesz ezután.

Tegnap került napvilágra az ügy, ezért muszáj beszélnem a szüleimmel, bár már most érzem a haragjukat.

Rettentően dühös vagyok, és csak egyetlen módon vezethetem le a feszültséget.

Olyan gyorsan megyünk, hogy utolérjük a lesifotósokat. Nemsokára megelőzzük őket.

– Remélem, tudja, mit csinál – mondja halkan Einar, miközben folyamatosan a másik csónakot figyeli.

– Ön szerint tudom én bármikor, hogy mit csinálok? – kérdezem félig vigyorogva.

Kit érdekel, ha túltolom a manővert? Megérdemlik.

– Hé! – ordítok a fotósokra, ahogy melléjük érünk. – Egy jó fényképet?

A hangomat ugyan viszi a szél, de mindketten egyszerre rám néznek, és felemelik a fényképezőgépüket.

Szélesen mosolygok, és feltartom a középső ujjamat.

Aztán gyorsan megmarkolom a kormányt és elrántom, mire hatalmas hullám keletkezik, mely tetőtől talpig lefröcsköli a két fickót.

Kitör belőlem a röhögés, aztán az ellenkező irányba kormányozom a csónakot, hogy a fjord végében lévő kikötőbe érjünk. A két nyomorult oroszul kiabál, és a fényképezőgépét törölgeti. Biztosra veszem, hogy mindkét masinát sikerült tönkretennem.

Így jártak.

– Szép manőver, uram – jegyzi meg Einar. Ahogy ránézek, valami mosolyfélét látok az arcán.

– Köszönöm, jóember.

– Azt ugye tudja, hogy a két fickó be is perelheti? – szól Ottar, aki lassan feltápászkodik, de még mindig szorosan fogja a kötelet.

– Ne legyen már poéngyilkos, Ottar! Hadd örüljek végre.

Pontosan tudom, hogy hosszú ideig ez lesz az egyetlen boldogságom.

Annak ellenére, hogy ott élek, ahol akarok, és azt a palotát választom Norvégiában, amelyiket kedvem tartja, én a kényelmes kis lakásomat szeretem a legjobban. Na jó. Átlagmércével mérve korántsem kicsi. Majorstuen előkelő negyedében található, és jóval több szoba van benne, mint amivel kezdeni tudok valamit. Ettől függetlenül még mindig emberibb otthon, mint egy palota.

Az alsó szinten Einar, Ottar és a testőrség jó pár tagja lakik, az alagsorban pedig egy H&M üzlet található. Közel a villamos, de engem megnyugtat a hangja, emellett imádom a város nyüzsgését.

A lesifotósok tudják, hogy a környéken lakom, de azt nem, hogy pontosan hol. Az utcára néző ablakok sötétítettek, így nem látni be. Ha napfényre van szükségem, felmegyek a tetőtérre, ahol rejtve maradok a kíváncsiskodók elől. Az épületnek számtalan bejárata van, és egy alagúton keresztül is megközelíthető. Anyám ezen keresztül jön majd látogatóba. Félek, mert az alagút még az 1800-as években készült, és elég nyirkos belül. Anya mégis ragaszkodott hozzá, hogy eljöjjön. Méghozzá minél hamarabb.

Rossz hír. Ha a palota helyett itt akar velem beszélgetni, mert nem akarja, hogy apám és a legfiatalabb húgom, Mari hallja, akkor nagy baj lehet. Mintha azt szeretné, hogy kevesebb tanú legyen, ha netán megölne.

Körbenézek, és épp azon gondolkodom, hogy elrejtsem-e a falon található díszkéseket és a hatalmas viking díszfejszét, amikor kopognak.

Odalépek az ajtóhoz, végigsimítok a hajamon, hogy kicsit rendezettebb legyen – általában kócos, és hosszabb, mint amit anyám ízlésesnek talál –, aztán mély levegőt veszek, és kinyitom az ajtót.

Anyám és a testőre, Per állnak a folyosón. Látom Einart a háttérben, ahogy lefelé tart a lépcsőn.

– Magnus! – szól anyám szigorúan.

– Anya – mondom ugyanúgy. Rámosolygok, amitől általában elolvad, de ezúttal nem sikerült elérnem a kívánt hatást. Aztán Perre nézek, de ugyanúgy nem tudok olvasni a szeméből, ahogy Einarnak sem. Még egy robot.

Megköszörülöm a torkom, és a lakás felé biccentek.

– Gyertek be!

Anya bólint, aztán a tekintetével jelzi a testőröknek, hogy maradjanak a helyükön. Ő viszont belép, és becsukja maga mögött az ajtót.

– Takarítottál – állapítja meg, ahogy végigméri a nappalit. Javarészt egybefüggőek a terek, ezért bárhonnan belátni az egész lakást. Általában hatalmas nálam a rendetlenség. Bár van bejárónőm, aki mindennap kitakarít, mégis olyan a helyiség, mintha tornádó pusztított volna benne. Ezek után a Rendetlen Magnus becenév is illene rám.

– Azt akartam, hogy méltó legyen a királyné-látogatáshoz.

– Süket duma – vágja rá a fejét csóválva, miközben szúrós pillantást vet rám.

Ez az anyám. Lehet, hogy királyné, de legalább olyan trágár és nyers tud lenni, mint én. Apám elég simulékony és alkalmazkodó, mondhatni egy kicsit papucs, anyám viszont mindig megmondja, mit akar, és azonnal a lényegre tér. Könyörtelenül.

Legalábbis általában. Amilyen szúrós a tekintete, most kivételesen félelmet is látok a szemében, amitől én is megijedek.

Kezd gyorsabban verni a szívem, amikor a két karosszék felé biccent, melyek között egy medvebőr szőnyeg hever.

– Ülj le! Valamit meg kell beszélnünk, és most az egyszer végig is kell hallgatnod.

– Kérsz egy csésze kávét? – kérdezem rémülten, és a konyha felé pillantok. Hátha nyerek egy kis időt, míg elkészítem.

– Ülj le, Magnus!

Leülök, ő pedig velem szemben helyezkedik el. Anyám mindössze százhatvan centi magas, mégis rettentően ijesztő ebben a pizsamára emlékeztető selyemkosztümben.

Nem szól semmit, amitől csak nő bennem a feszültség, és lassan úgy érzem, felrobbanok. Végül én szólalok meg.

– Nagyon sajnálom, ami a múltkor…

– Elég! – szakít félbe, és felemeli a kezét. – Elég. Nem kell bocsánatot kérned. Bár kíváncsi vagyok, hogy tényleg sajnálod-e, ami történt, vagy csak mondod.

Jogos.

– Ami történt, megtörtént – folytatja. – Már nincs visszaút. Csak annyit tehetünk, hogy csökkentjük a kárt. Ha egyáltalán lehetséges.

– A miniszterelnök biztosan megérti, hogy…

– A miniszterelnök… nem érti meg! – kiáltja villámló tekintettel. – Magnus! Videóra vetted, ahogy a lányával szexelsz!

– Szakítófélben voltunk – mondom halkan, és végigsimítok az arcomon. A fenébe. Nem akarok egy szexvideóról beszélgetni az anyámmal. Akkor sem, ha most ez a fő hír mindenütt.

– Minden nővel így szakítasz? – kérdezi hitetlenkedve.

Ránézek, és látom, undor ül ki az arcára.

– Először is: mi a fenét kerestél te Heidi Lundströmmel?

– Rajongóm. Úgy értem, járni akart velem. Az évek során rengetegszer összefutottunk, ezért nem véletlen, hogy így alakult. Szakított a barátjával. Épp egy puccos jótékonysági bálon voltunk. Békák, mocsár, ilyesmiről volt szó, és…

– Egy percig sem jutott eszedbe, hogy tiltott övezetben jársz?

– Nem.

– Hát persze hogy nem. Mert soha egy percig sem gondolkodsz! Csak mész a saját fejed után, és kész. Soha nem tettél másképp. Én… mi… huszonnyolc éve próbálunk megzabolázni, hiába. Nem hatott rád semmi.

– Hé! – kezdem, mert nagyon nem tetszik, hogy mindent a fejemhez vág. – Gondolkodtam. Mi több, arra gondoltam, hogy mi ketten jó páros lennénk, mert hasonló az életvitele, és pontosan tudja, milyen egy befolyásos családban felnőni. Csakhogy sokkal… hm… labilisabb, mint hittem.

– Tekintve, hogy te is igen labilis vagy. Már értem, miért kötődtél hozzá – teszi hozzá, miközben úgy tesz, mintha nem venné észre az arcom rándulását a labilis jelzőre. – De most őszintén: szexvideó?

Ezt úgy mondja, mintha idegen nyelvet tanulna.

– Bele sem gondoltál, hogy ennek következménye lehet?

– Miért tettem volna?

– Mert… egy efféle dolognak mindig vannak következményei. Nem hallottál még a celebbotrányokról?

– Az Hollywood.

– Csakhogy itt is előfordulhat. A séma ugyanaz. Egyértelmű, hogy semmit nem tanultál a hercegségből. Sőt, mintha kerülnéd ezt az egészet. Ezt akarod? Le akarsz mondani? Önszabotázs?

– Szó sincs róla. És nem akarok lemondani.

Elcsuklik a hangom a mondat végére. Mindig így van, amikor a lemondás szóba kerül. Amikor emlékeztetnek rá, hogy rossz király lennék.

– Nézd – előrehajolok, a combomra könyökölök, és összefűzöm az ujjaimat. – Hibáztam Heidivel. Sem őt, sem a miniszterelnököt nem akartam megalázni, bár tudom, hogy a fickó kezdettől fogva utál. Nem mondhatnánk azt a sajtónak, hogy kamu felvétel? Valaki biztosan meghekkelte Heidi telefonját, ahogy ő szokta mondani. Nem kommunikálhatnánk azt, hogy az illető Photoshoppal készítette az egészet?

Anyám szigorúan rám néz, és sóhajt.

– Nem, miután Heidi mindent kitálalt. Ami azt illeti, büszkének tűnt. Szerintem annak a lánynak van egy kis… Hogy is mondják? Apakomplexusa.

– Fogalmam sincs – mormolom, és közben igyekszem visszaidézni, miket mondott Heidi szex közben. – Mit csináljak? – kérdezem tanácstalanul.

– Megmondom, Magnus. De egyáltalán nem fog tetszeni.

Mély levegőt veszek, és várom, hogy mivel rukkol elő.

– Jó. Miről van szó?

Összeszorítja az ajkát, és nem szól semmit. Tudom, hogy azért csinálja, mert türelmetlen vagyok és utálok várakozni. Azt is tudom, hogy szeret kínozni.

– Először is bocsánatot kell kérned a miniszterelnöktől és Heiditől. Személyesen. Aztán a nyilvánosság előtt a sajtókonferencián.

– Tessék?! – kiáltom. – A kamerák előtt? De… azt fogják hinni, hogy gyengék vagyunk.

Keserű mosoly jelenik meg az arcán.

– Hála neked, már most is azt hiszik. Sikerült lerombolnod a monarchia hírnevét. Az egész ország, sőt… az egész világ rajtunk röhög. Magnus! Amit most tettél, az csak hab volt a tortán. Régen tisztelet övezte a királyi családot, aminek most vége. Ez végzetes egy olyan világban, ahol amúgy is gyengül a monarchia ereje.

A kurva életbe.

– Na jó. Megteszem.

– Még jó. És azt is, amit most mondok.

– Mit? Ennél rosszabb már úgysem lehet – mondom halkan, de ahogy rám néz, már sejtem, hogy tévedtem. Mély levegőt veszek.

– Az pedig… – kezdi, aztán megrándul az arca. – Meg kell házasodnod, Magnus.

MAGNUS

Képtelen vagyok felfogni, amit legutoljára mondott. Hallottam, de nem tudom beépíteni az agyamba.

– Tessék?

Anyám összevonja a szemöldökét.

– Hallottad. Meg kell házasodnod.

Még mindig nem jutott el az agyamig. Oldalra hajtom a fejem, és továbbra is azt hiszem, hogy rosszul hallottam.

– Tessék? Házasodni?

– Igen.

– Kivel?

– Van egy listám. Tudom, hogy még barátkoznod kell a gondolattal, de az biztos, hogy az illetőnek európai nemesi családból kell származnia. Olyan nőt kell feleségül venned, akire büszke lehet az országunk.

Tátva marad a szám, mégsem kapok levegőt. Szívem a torkomban dobog, és majd kiugrik, amikor végre felfogom, amit anyám mondott.

Jóságos ég!

Micsoda?

– Hogy… mi… Azt akarod, hogy megházasodjak?

Anyám sóhajt.

– Nem vagy hülye, Magnus. Mi lenne, ha ismételgetés helyett elkezdenél gondolkodni azon, amit hallottál?

– De… miért? Miért ez a megoldás egy szexvideóra? Ugye nem azt akarod, hogy feleségül vegyem Heidit?

– Nyugodj meg. Mindketten tudjuk, hogy bolond az a lány. És az apja is. Olyan nőt kell feleségül venned, minél hamarabb, aki szép, kedves, kifinomult és jó hírű. Csak így jöhetünk ki jól ebből az egészből.

– Ezt meg hogy érted? – kiáltom, és felpattanok.

– Ülj le!

– Üljek le? Üljek le?!

Érzem, hogy vörösödik a fejem, és az egekbe szökik a vérnyomásom. Tudom, hogy vissza kéne fognom magam, főleg, mivel nincs más választásom.

– Azt mondod, feleségül kell vennem egy idegent csak azért, mert úgy gondolod, hogy ő teheti boldoggá az országot és a miniszterelnököt?

– Igen – vágja rá egyszerűen, és összefonja a kezét.

Ránézek, és remélem, hogy a tekintetemből érzi, milyen kínosnak és nevetségesnek érzem a javaslatát. De ő állja a pillantásomat. Szeme villámot szór, és látszik, hogy teljesen eltökélt.

Hurrá!

Továbbra sem ülök le. Azzal megadnám magam.

– Tudom, hogy nem ezt akarod – kezdi.

– Nem mondod…

– De őszintén szólva egy országnak olyan uralkodóra van szüksége, aki felelősségteljes, és hűen képviseli a hazáját.

– Apa ilyen. Mindenki szereti.

Anya kibámul az ablakon.

– Apád nagyon beteg.

A nyár folyamán sokszor hallottam, hogy apám beteg, megrendült az egészsége, és ehhez hasonló kifejezéseket használtak, mióta gyulladást diagnosztizáltak nála. Egy hónapja már külön betegszobát létesítettek számára a palotában, ahol az orvos majdnem mindennap kivizsgálja. Amennyire tudom, ebből meg lehet gyógyulni. Anyám most először használta a nagyon beteg kifejezést, és most először látom rajta a bánat jeleit.

– Majd meggyógyul – mondom úgy, mintha ettől jobban lenne. – Két hete láttam, és remekül nézett ki. Illetve jobban.

Anya sóhajt, aztán egy pillanatra összeérinti a tenyerét, ami megint csak arra utal, hogy nagyobb a baj, mint hinném.

Kezdek összeomlani.

– Heveny hasnyálmirigy-gyulladása van.

– Tudom. De azt mondtad, hogy az emberek nyolcvan százaléka túléli.

– Ezt az orvos mondta. Ő már sok mindent látott. De ettől még tévedhet.

Nem akarok rákérdezni. Apám nemrég múlt hetvenöt. Tudom, hogy régen sokat ivott titokban, de ez a család többi tagjára is érvényes.

– Jobban lesz…

– Nagy fájdalmai vannak, Magnus. Sokat hány, ami szintén rossz jel. Még ha fel is épül valamelyest, élete végéig fájdalmakkal kell élnie. Nem lesz ereje az uralkodásra.

Valamiért úgy hittem, hogy apám örök életű. Nem is gondoltam a korára, míg beteg nem lett. Sokáig nem vehette feleségül anyámat, aztán még hosszabb ideig vártak, míg anya végre teherbe esett velem. Tizenöt év korkülönbség van köztük, apa mégis mindig fittnek és fiatalosnak tűnt.

Pont ezért úgy gondoltam, hogy soha nem lesz az enyém a trón. Talán tudat alatt reménykedtem, mert a gondolatra is elfogott a pánik.

Anyám könnyes szemmel néz rám.

A fenébe.

– Ha nem akarsz lemondani, akkor te leszel a király. Méghozzá hamarabb, mint hinnéd. Hamarabb, mint reméltük. Azt akarom, hogy változtass a halálveszélyes ugrásokkal, botrányokkal és mindenféle bulikkal és nőkkel teli zűrös életeden, és olyan ember legyél, amilyennek látni akarunk. Házasodj meg végre, csillapodj le, és alapíts családot, ahogy a királyok szokták.

Ez túl sok. A gyomrom is felfordul. Leülök, és idegesen kopogok a lábammal.

– Apával is beszéltél erről?

– Igen. És egyetért.

– Ez olyan, mint az érdekházasság.

– Nem az, ha te választod ki az arát – vágja rá szigorúan.

– Márpedig az – ismétlem, és dühösen ránézek. – Hála a megfelelési kényszerednek. Mert pontosan tudod, hogy soha nem akartam megnősülni.

– Huszonnyolc éves vagy. Ennek a pillanatnak is be kell következnie.

– Miért? Mert ez a társadalmi elvárás?

– Pfff – legyint. – Eddig magasról tettél rá, hogy mi a társadalmi elvárás. Egész másról van szó. Szükséged van valakire, Magnus. Kell valaki az életedbe ezek helyett a marhaságok helyett.

– Fogadok, hogy a húgaimnak nem ezt a dumát adod elő. Mindig arra biztattad őket, hogy csináljanak, amit akarnak, és randizzanak azzal, akivel akarnak. Női erő, önmegvalósítás, vagy mi a fene.

– Te más vagy, Magnus, és ezt pontosan tudod. Arra biztatom őket, hogy csináljanak, amit akarnak, mert a társadalom mindig nagyobb nyomást és kényszert gyakorol a nőkre. Téged viszont senki nem fog vissza. Épp itt az ideje, hogy te magad tedd meg.

– Na jó. Most aztán eladtad nekem a házasságot.

– Egyedül akarsz meghalni?

Ismét felpattanok.

– Figyelj, anya! Nem akarlak megbántani, de ez a beszélgetés kezd nagyon rossz irányt venni.

Lehunyja a szemét, és próbálja összeszedni magát. Feláll. A kezemet nyújtom felé, de ahogy mindig, most is visszautasít.

– Pont úgy alakult a beszélgetés, ahogy feltételeztem.

Elhalad mellettem, aztán az ajtó felé veszi az irányt.

– Ennyi? – kérdezem. – Nem akarsz kiabálni vagy megfenyegetni?

A kilincsre teszi a kezét, vár egy kicsit, aztán láthatólag megfeszül a válla, végül rám néz.

– Gyere el holnap vacsorára. Már rég volt együtt az egész család.

Aztán kinyitja az ajtót, és kilép a folyosóra. Még sokáig visszhangzik a fejemben a zár kattanása.