Copyright © Ernyey Béla, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-963-5700-0-97

ELŐSZÓ

A csillagászok legnagyobb része – néhány üdítő kivételtől eltekintve – férfi…

Nem valami világrengető felismerés – mondhatná bárki, hiszen van elég szakma, melyben a női munkavállaló ritka, mint a fehér holló. De míg a vasöntő, a kovács, vagy egy mozdonyvezető pályaválasztásánál sejteni lehet, hogy az ősi anyaggal való találkozás, a nyers erő vagy a technika bűvölete a magyarázat, addig az égbolt kizárólag férfiak általi kutatására sem a szakirodalomban, sem másutt nem lehet értelmes és elfogadható indokot találni.

Az égitestek vizsgálata ugyanis olyan tevékenység, amely során valaki egy életen át ugyanazt az ismeretlen matériát, a végtelenséget kutatja. Amihez, valljuk be, a férfiaknak soha nincs elég türelmük, hiszen őket egyes földi testek behatóbb feltérképezése is untatja már bizonyos idő után. Ráadásul egy csillagásznak pontosan tudnia kell, hogy bármelyik bolygót célozza is meg, a világegyetem talányainak megértésére egy billiomodnyi esélye sincs.

Ugyanúgy, mint a férfinak a női titkok megfejtésére.

Mindezt lefordítva magánélet-nyelvre: talán ezért tűnik nekem réges-rég úgy, hogy a férfiak legnagyobb része – néhány üdítő kivételtől eltekintve – csillagász.

A női galaxis titkaival foglalkozó, életfogytig kutató-kereső, de billiomodnyi eséllyel sem rendelkező csillagász…

* * *

Fiatal fiúként meglesve a hímvilág reakcióit, hamar rá kellett jönnöm, hogy kezdő hódítóként az ember ritkán él meg valódi sokszínűséget a férfi-nő témában. Sokáig úgy tűnt, mintha ezt a közeget csakis fekete-fehér férfiválaszok uralnák, és az indoklások nagyrészében mindig a nők lennének a vesztesek – de legalábbis az örök hibásak.

Később magam is hajlamos lettem bizonyos dolgokért a gyengébb nemet okolni, és nem voltam igazán kíváncsi sem a miértekre, sem pedig a másik oldal válaszaira.

Ma már tudom, hogy a baj az volt, hogy anno csak magammal, a világra való eszmélésemmel voltam elfoglalva, és nem jövőbéli társként, hanem értékes skalpként, megszerzendő zsákmányként gondoltam a nőkre.

Néhány év elteltével aztán rájöttem, hogy ezt a sematikus hozzáállást csak a tapasztalatlanságomnak köszönhetem. Valamint arra is, hogy ha nemcsak megszerezni, hanem megérteni és megtartani is szeretném vágyaim tárgyát, a Nőt, nem elég csupán a felszínt elemezgetni, hanem azokba az érzelmi mélységekbe is el kell jussak, melyekben nincs helye a férfi felsőbbrendűség hamis illúzióinak.

De volt a felnőtté válás folyamatának egy olyan hozadéka is, amely örökre meghatározta a másik nemhez való viszonyomat. Jelesül az a felismerés, hogy hosszú távon magammal teszek jót, ha sikerül befogadnom a nő érzékenyebb, differenciáltabb látásmódját, és az ő nézőpontjából is szemlélem a világot. Más szóval vad és önző szeretőből megértőbb, a szerelemre is nyitott emberré kell válnom.

A többi férfival ellentétben soha nem éreztem azt a kényszert, hogy demonstratív módon kellene megvédenem a nőket bizonyos helyzetekben – titokban abban reménykedve, hogy látványos hősködésem hatására majd az én csapdámba esnek, és nem egy másik vadászéba.

Viszont az irántuk érzett rajongásból gyakran álltam a pártjukra, és segítettem nekik nyíltan vagy a háttérben, ha úgy éreztem, hogy gondjuk van a világgal és velünk, férfiakkal.

Félreértés ne essék, nem azért adtam nekik sokszor igazat, mert mindig hibátlanok voltak, hanem mert hamar világossá vált, hogy a női sors valahogy kiszolgáltatottabb, esendőbb, mint a miénk. És az esetek többségében mindig a nők szenvedik meg a tönkrement kapcsolatok okozta hátrányokat – akárki volt is a hibás az együttélés során. Ezt a kiszolgáltatottságot már fiatalkoromban is nagyon igazságtalannak tartottam.

Gondolom, ennyiből már sejthető, hogy a Céltábla Nő pártos, elfogult iromány. A gyengébb nem mellett letett voks, olyan, amely nem ködösít, nem maszatol, hanem irányt kíván mutatni a magánélet dzsungelében. És miközben igyekszik rávilágítani azokra a hibákra is, melyeket a nők útkeresésük közben akarva-akaratlanul elkövetnek, egy pár olyan történettel és levélmorzsával is szolgál, melyeket saját tapasztalataim alapján, és néhány – egymásnak látszólag teljesen ellentmondó – női sorsból állítottam össze.

Lehet, hogy sok nőnek, aki majd olvassa ezt a könyvet, nincs szüksége az együttérzésemre. Hanem csak kíváncsi. Kíváncsi egy felvállaltan nőpárti, szókimondó férfi véleményére ebben az egyre kevésbé őszinte világban.

De nekem, a maximalistának ez a fajta langyos érdeklődés nem elég. Számomra a könyv valódi sikerét az jelentené, ha nőolvasóim valamennyien éreznék, hogy van a közelükben egy férfi, aki bár élete során rengeteg szeretetet és kényeztetést kapott tőlük, mégsem esett át a ló túloldalára, nem vesztette el a realitásérzékét, és azt a készségét sem, hogy figyelni tudjon a másikra. Aki legjobb tudása szerint most is megpróbál választ adni a nemek alá-fölé rendeltségének és a nő kiszolgáltatottságának nehezen kibogozható kérdéseire.

A Céltábla Nő nem szerelmi kézikönyv, nem akar kapcsolattechnikai tanácsadó lenni, és nem tartalmaz instant trükköket sem az ismerkedést illetően. Nem ítélkezik senki felett, és nem tesz különbséget jó és rossz között. Ez a párszáz oldalnyi gondolatébresztő kizárólag azért született meg, hogy erőt adjon azoknak a nőknek, akiknek gondjuk van az önbecsülésükkel, akik mellőzve és néha megalázva érzik magukat.

Akik csak azért nem tudnak kiteljesedni a nőiességükben, mert még senki nem győzte meg őket arról, hogy nélkülük üres és unalmas lenne a világ. Azoknak szól, akik még nem érzik, hogy minden lehetőség, az összes gyeplő az ő kezükben van – feltéve, hogy világos önképük és kitűzött céljaik vannak, amelyekből egy jottányit sem engednek, bármekkora legyen is rajtuk néha a nyomás.

Ez a lazán összefűzött fejezetekből álló írás nem árulás, és nem is támadás a férfivilág ellen. De célja, hogy leleplezze ennek a nagyon összetartó közösségnek sok olyan bevált csapdáját és trükkjét, amit én csak szerelmi mákonynak hívok.

A Céltábla Nő célja tehát az, hogy leszámoljon egy csomó előítélettel, és felfedjen sok, eddig csak magamban dédelgetett titkot. Titkaimat azokról, akik különböző okok miatt a legfontosabbak voltak és lesznek az életemben: a tengernyi örömöt okozó, néha doromboló, gyakran zsörtölődő, de mindig imádnivalóan édes, okos és érzéki nőkről…

EZ ELMENT VADÁSZNI…

„Ez elment vadászni.
Ez megcélozta.
Ez meglőtte.
Ez is meglőtte.
Az is meglőtte.
Aztán jött egy kis hülye,
és elvette feleségül.”

(Ismert nőcsábász rigmus)

– Tarzan vagyok, nem vadász, ha bekapom a kék pirulát! – harsogta nagy hangon a szórakozóhelyen mellettünk dőzsölő, már nagyon nem szomjas társaság vezérkosa, egy kopasz, télen is csokoládébarnára szoláriumozott izomhegy – haverjai elismerő megjegyzései szerint a legnagyobb csődör, akit valaha anya szült.

– Miért, mi bajod van a vadászokkal, te seggfej? – horkant rá röhögve egy méretes láncot viselő társa, akiről a többiek elszólásaiból tudni lehetett, hogy erősebb gazdaságpolitikai hátszél reményében nagyobb összegekkel támogat egy, a hatalom tábortüzénél melegedő vadásztársaságot.

– Hogy mi? Hát az, te köcsög, hogy akármennyit is célozgatnak, akárhány pinát lőnek is meg esténként ezek a kis hülyék, a végén úgyis beadják a derekukat, és mind megnősülnek! – utalt az este folyamán már többször elskandált Ez elment vadászni versikéjére a vezér – az ittas társaság pedig ismét éktelen hahotázásba kezdett a remek poén hallatán.

A szomszéd asztalnál ülve nem tudtuk nem hallani, nem észrevenni ezt, a pesti éjszaka hangulatát lassan már teljesen eluraló százdecibeles kivagyiságot, amivel egy férfi – legalábbis egy korombéli – semmit nem tud kezdeni. Nem azért, mintha fiatalkorunkban nem éltünk volna mi is gyeplő nélküli, szabad életet, vagy minket elkerültek volna a szélsőséges kalandok. De mintha mi jobban betartottuk volna azokat az íratlan játékszabályokat, amelyek akkoriban a nemek össznépi incselkedését illetően érvényben voltak.

Aztán amikor a műhajú, műmellű barbibabák vad insta-fotózkodásba kezdtek, a hímek pedig már kísérőnőik térden végzett orális szolgáltatásairól áradoztak, éreztük, hogy itt a mi mulatságunknak végleg befellegzett.

Szerencsére külföldi barátaink egy szót sem értettek a tartalomból, de mivel a levegőben lógó negatív energiák miatt ők is érezhetően feszengtek már, úgy döntöttünk, hogy befejezzük a félresiklott estét.

Fizettünk, és miközben kis csapatunk a kijárat felé haladt, András barátom nem tudta megállni, hogy ne tegyen megjegyzést arra a kínosan hosszú időre, amit kénytelenek voltunk a pökhendi erőemberek és paplanajkú kísérőnőik közvetlen szomszédságában eltölteni.

– Megmondanátok, hogy honnan veszi ez a néhány duplanullás senki a jogot ahhoz, hogy ilyen beteg módon alázza porig a nőket? – sziszegte, és érezni lehetett, hogy forr a dühtől.

Válasz nélkül széledtünk szét. Mi pedig hazafelé menet még hosszasan törtük a fejünket azon, hogy kik is lehetnek ezek az elfuserált Tarzanok, a fejlődéstörténet női céltáblákra lövöldöző selejtjei. Mitől érezhetik magukat ennyire nyeregben, és ki vagy mi erősíti bennük a tudatot, hogy ők uralhatják a világot? Csak a pénz, a hatalmas autó és a mesterségesen felkorbácsolt tesztoszteronszint? Vagy a hatalmukkal való visszaélés, a másokon való uralkodás lehetősége?

Az persze köztudott, hogy néhány Dubaj edzett modellhölgy imádja az ilyen betondzsungel-ragadozókat. És még az is elképzelhető, hogy bizonyos értelmi szint alatt vagy kokós-pálinkás hangulatban ütősen tudnak hangzani ezek az óriáspoénnak szánt primitív felböffenések.

De elgondolkozott-e már azon akár egy is ezek közül a nagyhangú szájkaratések közül, hogy mi történik akkor, ha az élet egyszer épp rá osztja majd a kis hülye szerepét, és hirtelen arra kezd vágyni, hogy egy céltáblával kösse össze az életét? Hogy egyszer ő is kerülhet olyan helyzetbe, amikor épp az a baráti férfihorda fog majd röhögni rajta, akiknek a véleménye korábban mindennél fontosabb volt a számára?

Ezen és még sok minden máson kellene végre fejet törni, kedves céllövöldés alfahímek. Ha másként nem megy, talán ennek a néhányszáz oldalas gondolatindítónak a segítségével, amely igyekszik visszaadni a nők hitét és önbecsülését.

Mert nem győzöm eleget hangsúlyozni: ez a könyv azt tűzte ki fő feladatának, hogy a mindenki által másként értelmezett „Céltábla Nő” témában rendet tegyen a fejekben, és rávegye a nőket arra, hogy elhiggyék: a boldogulásuk már rég nem férfidöntéseken, hanem a saját akaratukon múlik. És, hogy a pozitív gondolkodás titka nem magukban a gondolatokban, hanem az őket létrehozó energiákban rejtőzik. Olyan energiákban, amelyek minden emberben jelen vannak, csak jó helyen és jó időben kell valakinek lehívni őket…

KIS EVOLÚCIÓMAGYARÁZAT

Életem során rengetegszer találkoztam már azzal a kérdéssel, hogy hogyan működik a kémia férfi és nő között, és milyen általános hibákat követünk el az ismerkedés legelején. Ahhoz, hogy ezt az alapvető, az ivari különbségekre épülő és nehezen kibogozható kérdéshalmazt tisztázni lehessen, először a férfiak, aztán a nők evolúciótechnikai igényeit kell górcső alá venni, és vissza kell lépni egy kicsit az időben – mondjuk, pár százezer évet.

Miközben a teremtés koronái legelőször egy nő külső jegyeit vizslatják, és általában a nagy mellekre, hosszú lábakra, feszes fenékre és a telt ajkakra vevők, legtöbbjüknek fogalma sincs arról, hogy ezek a külsőségek nem személy szerint nekik, hanem a bennük lakó és a tudatalattijukban állandóan kutató-kereső párválasztónak fontosak, és egytől egyig a női termékenységet hivatottak szimbolizálni.

A férfi úgy lett összerakva, hogy nem mindig a legszebb, hanem inkább az utódok létrehozására legalkalmasabb nőre figyeljen fel, őt kerítse be és ejtse teherbe. Első hevületében csak az fontos neki, hogy olyan valakit találjon, aki ezzel az elementáris erővel képes rá hatni, és akivel biztosan gyakorolhatja az ősi ösztön által hajtott párosodást. Miután született prédavadász, a férfit bár folyamatosan hajtja a becserkészés kényszere, legfőképp a kiszemelt áldozat megcélzása-leterítése izgatja. És csak jóval később, a zsákmány megszerzése után kezd a nő belső értékei felől érdeklődni – ha egyáltalán…

Megjegyzem, ez a férfitulajdonság máig sem változott túlságosan. Egy éhes kan nem bíbelődik a minőséggel, a megszerzés előtt nem tesz fel feleslegesnek tűnő kérdéseket a nőnek, hanem egy nem túl komplikált, célirányos jelmondat mentén működik:

„Inkább most egy nagyseggű, mint sokáig senki”…

A nő viszont teljesen másra lett teremtve.

Bár lehet, hogy néha őt is elborítja a vágy a számára eszmeinek tűnő megtermékenyítő láttán, de ezzel egy időben ezer és ezer beépített fékje is működésbe lép, amelyek mind a biztonságát szolgálják. Ezért mielőtt meglépné evolúciós kötelességét és kiválasztaná magának a legmegfelelőbb hímet, először gondosan feltérképezi a férfi belső jegyeit, jövőbeli feladatához szükséges – tehát az apai, a tűzhely melegéről gondoskodó – tulajdonságok meglétét, és csak ezután választja ki a legvonzóbb és minden szempontból legmegfelelőbb partnert.

A nő tehát, ellentétben a férfival, képes akár éveket várni az igazira, mondván:

„Inkább egyedül legyek, mint bárkivel”…

És bár igaz, hogy mindketten a végső megoldást keresik, mégis pontosan ebben, vagyis az IGAZI kérdésében rejlik különbözőségük magyarázata is.

Mert míg a nők nagy része folyamatosan a Nagy Ő-re vár – és közben talán elmegy rengeteg kis ő mellett –, addig a férfiak az igazira való várakozás közben rengeteg kis ő-vel is remekül tudják érezni magukat. (Ez talán az egyetlen olyan férfitevékenység, amelynek az átvételét habozás nélkül tudom ajánlani minden olyan célirányos gondolkozású hölgynek, aki meg van győződve arról, hogy a nők „vadászszezonja” jóval rövidebb, mint a férfiaké).

Persze könnyű nekem ilyen sommás véleményt alkotni a nők szexualitásáról – mondhatja bárki –, hiszen a férfiak praktikusabb gondolkodásmódját még a társadalom évszázados beidegződései is segítik. És ez igaz, sajnos.

A patriarchális korban a férfivilágnak a zsigeri vágy kiélése mellett kizárólag az egészséges utódok világrahozatala miatt volt szüksége az asszonyokra, és egy nő a házasság által – az uralkodó osztály hölgytagjait kivéve – a szó szoros értelmében ura tulajdonává vált. Milyen árulkodó példája is ez a szó a felvilágosodás előtti felfogásnak, mely szerint a férj a feleségének „ura és parancsolója” volt. És míg Európa több vidékén máig is dívik ez a felfogás, addig az urbánus nők felvilágosultabb része már jó pár évtizede csak mosolyog ezen a számára középkorinak tűnő szóhasználaton. Hiszen az ő kevésbé kordába szorított életük már jóideje inkább az ész diadaláról, a szabad párválasztásról és az erkölcsi bilincsek lerázásáról szól. A 68-as diákmozgalmak, de főleg a fogamzásgátlás széleskörű alkalmazása a modern világ szexuális forradalmát hozta el a nők számára, akik a hetvenes évektől kezdve szinte lubickoltak ebben a váratlan szabadságban – tegyük hozzá, hogy a férfitársadalom legnagyobb örömére…

Ami a nők honi lázadását illeti: bár örömteli az a kevés pozitív változás, ami az utóbbi időkben érzékelhető, mégsem mondhatja senki, hogy hozzánk is beköszöntött végre a párválasztási Kánaán. Sőt bizonyos dolgokban mintha egyre távolabb kerülne egymástól a magyar vidék és a város felfogása – amelynek szociális és anyagi okai is vannak.

Így aztán míg az elmaradottabb régiók népe még mindig tradicionálisan él és talál társat, addig a városok legfiatalabbjai – az úgynevezett Z generáció tagjai – már csak poénkodnak azon, ha valaki a nemek evolúciós különbségeiről, tradíciókról vagy a zsigeri vonzalom hatalmáról kezd papolni nekik.

Ugyanis a közösségi média által mesterségesen felgyorsított, és néhány gyakorlati szempontból igencsak leegyszerűsödött életritmusuk alapján pontosan tudják, hogy ma már nem a nemek, hanem inkább az igenek határozzák meg a „benne vagy?” és a „hozzám, vagy hozzád?” kérdésekre adott válaszokat…

TARTALOM

Előszó

Ez elment vadászni…

Kis evolúciómagyarázat

Most rólad van szó. Egyedül rólad

Három furcsa levélmorzsa

Kivel vagy most éppen egyedül?

Mozaikcsalád

Menjek? Maradjak?

Három kérdés, de csak két válasz

Fenébe a hamis lélekbúvárokkal!

Időmilliomosok

Az Énidő fontossága

És mi van a Mi időnkkel?

Halott kígyó a nadrágban

„Homo Akármikusz” szerelmi élete

Klisék és mítoszok

Erősebb vagy, mint gondolnád

#MeToo. You Too?

A Nő mint női céltábla

A „legjobb” rossz példa

Édes-savanyú bosszú?

Léleksimogató

Őszinte számvetés

Tíz, de lehet, hogy tizenegy parancsolat…

Ismerd fel, és menekülj!

Néhány mondat a nőiességről

A bölcsességhez idő kell

Őszinte oldalak