Nemere István

Szerelmes királynők

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-689-5

MOBI ISBN: 978-963-453-690-1

Tartalomjegyzék

1. 1. Szerelem a fáraók földjén

2. 2. Szülj fiút a királynak!

3. 3. Vak szerelem, biztos halál

4. 4. Szerelem tűzön-vízen át

5. 5. Elrepült a kék madár

6. 6. Szeretni nőt és férfit

7. 7. Egy cárnő szerelmei

8. 8. A szerető feje porba hull

9. 9. Akit sohasem szerettek

6. Szeretni nőt és férfit

Akiben a két világháború között forgatott Greta Garbo-film emléke él Krisztina svéd királynőről — sürgősen törölje ki agyából ezt a képet. Az igazi Krisztina nem volt nyúlánk, szőke és szép. Nem, az 1626 decemberében világra jött kislány — Gusztáv Adolf, a fél Európát meghódító, harcias svéd király gyermeke — gyanúsan sötét bőrű, fekete szemű, alacsony gyermek volt. Az orra olyan nagy és görbe, mint egy fiúé. Igazán még szülei sem szerették. Úgy kellett felnőnie, hogy lépten-nyomon beleütközött saját csúnyasága korlátaiba. Talán nem is véletlen, hogy szinte kezdettől inkább a szellemi értékek vonzották. Ráadásul a csecsemő királylányt egy szolgáló le is ejtette, s összezúzódott a válla, amivel a korabeli orvosok nem tudtak mit kezdeni. Krisztina nyomorékként nőtt fel, válla ferde maradt, emiatt sokan púposnak vélték és csúfolták.

Apja, mintha csak sejtette volna, hogy oda fog veszni a sok hadakozásban — a néhány hetes gyermeket azonnal a svéd trón örökösének nyilvánította, sőt meg is koronáztatta. Néhány év múltán Gusztáv Adolf csakugyan ottmaradt egy csatában, és Krisztina lett a névleges uralkodó. Helyette persze a gyermek mellé kirendelt „bölcsek tanácsa” intézte az ország ügyeit.

Ma már tudjuk — hisz számos hasonló esetet ismerünk —, hogy Krisztina genetikusan örökölt egy tulajdonságot, amiről a tizenhetedik században még senki sem tudhatott. Egy hibás gén miatt nemi eltévelyedésbe került — belül mindig férfi szeretett volna lenni, de női testben született meg. Ezt soha nem volt képes kiheverni. Akkor persze még csak nem is hallottak a nemet megváltoztató műtétekről. Ha tehát lánynak született, lánnyá és nővé kellett serdülnie — akkor is, ha ő mindig is férfinak érezte, hitte, sőt akarta magát!

Tizenévesen sem tudott kézimunkázni, hímezni, varrni, viszont testi hibája ellenére úgy lovagolt és harcolt, mint egy férfi. Ugyanakkor nagy döbbenetet váltott ki, hogy a kislány mérhetetlenül vonzódott a természettudományokhoz. Ez nem illett egy leendő uralkodónőhöz.

Vívott és harcolt, párbajozott és küzdött, akár egy férfi — már tizenöt éves korában is. Sem külsején, sem mozgásában, viselkedésében nem volt semmi nőies. Nem úgy járt, mint a nők, darabos volt a mozgása, mint a férfiaké. Többet járt lovon, mint gyalog, és úgy káromkodott, mint egy lovász. Jól lőtt célba, és gyermekként már idegen nyelveket is tanult, ami akkoriban nem volt szokás. Különösen az uralkodók bízták magukat tolmácsokra, és jó, ha latinul gagyogtak valamit — ez volt akkor az európai nemzetközi nyelv. Krisztina elsajátította az ógörög, a francia, a spanyol és az olasz nyelveket is (akkoriban az angolt egy jelentéktelen kis nép hasonlóan jelentéktelen és csúnya nyelvének tartották, amelyhez magára valamit is adó arisztokrata vagy értelmiségi ember nem alacsonyodon le).

A protestáns országban sok baj volt Krisztinával, aki kezdettől támadta ezt a vallást és kényelmetlen kérdéseket tett fel hitoktatóinak. Amúgy sem kedvelte a vallásokat: míg gyermek volt, fiúkkal nem játszhatott, csak unalmas grófkisasszonyokkal. A harcban és a játékban akadályozta rövidlátása, de ezt akkoriban nem tudták még szemüveggel korrigálni. Roppant alacsony volt, és mivel férfias, sarkatlan cipőket hordott, ha valahol megjelent, általános meglepetést okozott gyermekes kis termetével.

A bajok akkor kezdődtek vele, amikor tizennyolc évesen már át kellett vennie Svédország irányítását. Környezete mindenáron férjet akart neki keresni, de ettől természetszerűleg irtózott. Ő és csak ő ismerte a kellemetlen igazságot: nem kívánt férfit. Maga sem tudta, mit akar, de abban biztos volt, hogy női testbe zárt férfilelke nem tudna együtt élni egy férfival. A svéd udvar persze nem foghatta fel ésszel ezt a magatartást. Ha Krisztina nem megy férjhez, ki szüli meg a trónörököst, az utódot? Igazából gyanítható, hogy maga sem volt teljesen tisztában az érzéseivel és az állapotával. Ebből a helyzetből az vezette ki, hogy megismert egy svéd grófnőt. Ebba Saperre valamilyen érthetetlen oknál fogva vonzotta őt, de sokáig maga sem tudta, miről van szó. A fiatal lányt mindenesetre udvarhölgyévé nevezte ki, mindig a közelében akarta tudni. Csak egy idő után fogta fel, hogy ... szerelmes lett abba a lányba!

Nyilvánvalóan mindig voltak leszbikusok, legfeljebb nem annyian, mint manapság. Különben is, el kellett rejtőzniük — nem úgy, mint manapság. A homoszexuális férfiak viselkedését, szerelmét szerte a keresztény Európában egyházi és világi törvények tiltották, s kegyetlen büntetéseket helyeztek kilátásba azoknak, akiket rajtakaptak. A nők sem számíthattak kegyelemre, bár őket sokkal nehezebb volt leleplezni.

Krisztina maga is csak később fogta fel: azért nem akarja a házasságot, mert neki Ebba kell!

Ez a felismerés félelmetes mélységeket nyitott fel előtte, bár nem riasztotta el. Kemény volt, férfias ember, akit uralkodásra neveltek, és nem riasztották a nehézségek. Mivel azonban az udvar és az államhatalom képviselői továbbra is erősködtek, hogy menjen férjhez, ő pedig férfival nem akart és nem tudott volna együtt élni, szeretkezni — más megoldást kellett találnia. Mellesleg egyes életrajzírók szerint akkoriban is megesett, hogy lefeküdt valakivel — férfival —, de ezek ellenőrizhetetlen adatok, jobbára csak pletykák. Ugyanakkor el kell fogadnunk, hogy Krisztina talán „kétéltű” volt. Biszexuális, aki egyaránt képes volt szeretkezni férfival, és leszbikus szerelmet űzni nőkkel.

Ebba meglepődött, amikor a fiatal királynő először barátságába fogadta, majd többet is akart tőle. Állítólag eltartott egy ideig, mire a teljesen más neveltetésű lány egyáltalán felfogta, milyen szerepet szán neki az ifjú királynő. Igent mondott, és a következő időszakban gyakorta töltötték együtt az éjszakát, sőt olykor nappal is szeretkeztek.

A dologról persze hamarosan suttogni kezdtek Stockholmban, sőt az egész országban. Ám a dolog a legtöbb lutheránus polgár számára annyira felfoghatatlan volt, hogy egyszerűen el sem hitték. Olyan távol állt gondolkodásuktól mindez, hogy nem tudták megérteni, és bizonyosan soha nem fogadták volna el. Krisztina ekkor már látta, hogy alakoskodnia kell. Úgy tett hát, mint aki elfogadja bizonyos urak udvarlását, de ennél többet senkinek sem engedett meg.

Ebba tudása messze nem ért fel Krisztina eszéhez, ismereteihez. Meglehetősen naiv nő volt, aki csodálta a királynőt. Először azért, mert királynő, aztán azért, mert az ő szerelmi partnere, őt választotta annyi ezer más nő közül —, és csak legvégül értékelte annak tudását. Az Ebba iránti érzelmek nagyon tartósnak bizonyultak Krisztina életében. Teljes tizenkét éven át tartottak, és a viszony — legalább a levelezés szintjén — is sokáig tartott. Kis túlzással azt is mondhatnánk, hogy sohasem szakadt meg.

Az azóta is terjedő pletykák összehozták sok neves és kevésbé neves férfival. Ám az igazság más — Krisztina szavahihető tanúk előtt nemegyszer kijelentette, hogy „inkább a halál, mint a házasság”. Olyan mérhetetlen iszonyt érzett a házasságtól, hogy azt nehéz lett volna kifejeznie — bár néhányszor megpróbálta.

Ebba csupán a leszbikus szerelem tárgya volt. Nem voltak különösebb érzelmei, hagyta, hogy Krisztina szeresse őt érzelmileg és testileg, de ő maga ezért egyetlen lépést sem tett.

Közben a királynő tovább élte hétköznapjait. Durva szavak ezre ömlött ki a száján nap mint nap, keveset evett és aludt, mert azt fölösleges időtöltésnek tartotta, viszont sokat olvasott. Alkoholt nem fogyasztott, csak vizet ivott, és nem maradt ideje holmi „mulatságokra”, mivel az élet rövid, igyekezni kell minél több ismeretet gyűjteni — vallotta.

Miközben aránylag jól és kemény kézzel, hozzáértéssel vezette az országot ez az alig huszonéves lány — magánéletéről mind többet suttogtak. Senki sem értette, miért nem akar férjhez menni. Nem fért az emberek fejébe, hogy királynőjük miért nem barátkozik férfiakkal, és zavarta őket Ebba grófnő is. A két nő ugyanis így vagy úgy mindig egymás közelében volt. Aztán eljött a nap, amikor nem várhatott tovább, és meghozta döntését. Ez több összetevőből állott, amelyek egy része nem volt nyilvános. Az ifjú királynő az államtanács elé állt, és közölte az urakkal, hogy a házasság gondolatával nem tud megbarátkozni, ezért nem áll szándékában valaha is férjhez mennie. A legszívesebben kedvenc filozófusai és festői, zeneszerzői közt élne valahol a napfényes délen. Belátja, hogy Svédországnak trónörökösre van szüksége, ezért inkább lemond a trónról, és maga helyett egyik unokaöccsét ajánlja...

A döbbenet érthetően hatalmas volt. Évszázadok teltek el a kontinensen úgy, hogy egyetlen koronás fő sem mondott le önként a hatalomról. A királyok éppen ellenkezőleg viselkedtek: mindenre készek voltak, csak hogy megszerezzenek egy-egy trónt, és ha ez sikerült, még közvetlen életveszély esetén sem mondtak le róla, a végletekig ragaszkodtak a hatalomhoz.

Lemondásának több feltétele volt. Az egyik anyagi természetű — sikerült elérnie, hogy élete végéig járjon neki pénz az államkasszából, ne legyenek gondjai. Éveken át tartottak a tárgyalások, alkudozások, és amikor végre csakugyan lemondott, már huszonnyolc éves volt. Most sem szép, most is darabosan viselkedő, de szíve mélyén szépre vágyó nő volt. A szó biológiai értelmében nyilvánvalóan még szűz volt, amikor végleg elhagyta hazáját. Sok száz ládában vitte el mindazt, ami kedves volt számára. Műtárgyakat és könyveket, családi ékszereket és a vagyon más tartozékait. Ehhez hasonló döbbenetet okozott nem sokkal később, amikor áttért a katolikus hitre.

Legnagyobb bajnak azt érezte, hogy Ebbát nem vihette magával. Ezzel le kellett mondania szerelméről. A lány külsejét Sébastian Bourdon francia festő képéről ismerjük. Vékony csuklók, finom kéz, nem túl nagy mell, dús sötét haj, merész arc, elegáns öltözet. Ám az arcról nem sugárzik szenvedély sem értelem. Férfiszemmel nézve Ebba valószínűleg csinos nő volt, a korabeli férfiaknak biztosan tetszett (volna). A királynő nyilván egészen más szemmel nézte őt.

Nem tudunk sokat írni erről a szerelemről. Ebba nem beszélt, ami érthető is, hiszen az ilyesmit igen szigorúan elítélték, így neki is kellemetlenségei lettek volna. A két nő leszbikus szerelmének nem sok nyoma maradt az akkori forrásokban. Talán ennek „köszönhető”, hogy a mai napig megjelennek Krisztináról olyan életrajzok, ahol Ebbát legjobb esetben is csak futólag megemlítik, mint olyan valakit, aki a királynő egyik bizalmasa volt — semmi több!

Nemi hajlamait csak a bátrabb életrajzírók érintették, azok sem igyekeztek a dolgok mélyére hatni. Mintha attól tartottak volna, hogy megbotránkoztatják az olvasókat — vagy féltek lerombolni a kialakult képet? A huszadik század első felében nehéz is lett volna kiadót találni olyan könyvre, amely Krisztina leszbikus voltát, vagy akár csak biszexualitását taglalta volna.

Ugyanakkor számos forrás sok nyelven megemlíti, hogy Krisztina „nem természetes vonzalommal viseltetik a nők iránt”. Akadt olyan író is, aki hosszas kutatásai nyomán csak annyit engedett meg ebből az egész dologból, hogy „Krisztina királynő elnézte a szép Ebba grófnőt, és megfordult a fejében: mi lenne, ha kipróbálná a leszboszi szerelmet, miért is ne?”. E kérdőjellel véget is ért a szerző fejtegetése.

Márpedig mi azt állítjuk, hogy amit Krisztina Ebbával művelt, az nem volt más, mint a legtisztább leszbikus kapcsolat és szerelem — akkor is, ha Ebba ezt nem viszonozta. Mi több, lehetséges, hogy maga Ebba egyáltalán nem volt leszbikus, csak engedett a királynő vágyainak! Ez súlyosabb feltételezés, mint gondoljuk — Krisztina ellen szólna —, de nem zárható ki, hogy igaz.

Ebba passzív nő volt, talán az élet más területein is — erről nincsenek adataink —, és feltételezhető, hogy hagyta magát sodortatni az események, vagyis Krisztina által. Egy biztos: nem szerette annyira Krisztinát, amennyire a királynő szerette őt. Kapcsolatuk különböző szakaszaiban Krisztina nem egyszer értésére adta, hogy ha végleg összekapcsolná vele az életét, akkor lemondása után magával vinné a világba, és boldogan élhetnének Itália kék ege alatt, vagy spanyol földön, netán a franciáknál.

Ebba habozott, és éppen ez bizonyítja, hogy esze ágában sem volt mindent odadobni — még Krisztináért sem. Ő maga aligha volt igazi, genetikusan leszbikus, mint a királynő. Őt csak elkapták az események, és belement ebbe a kapcsolatba, mert valamiféle előnyöket remélt, és talán mert nem volt képes ellentmondani ennek az energikus, csúnya, de voltaképp mégis oly rokonszenves nőnek.

Ugyanakkor Ebbának hízeleghetett is a dolog. Hiszen országa első embere, legfőbb ura, a királynő könyörgött neki nemegyszer: engedje magához, és elhalmozta ajándékokkal, kivételezett vele. Ebba kis senki volt a svéd arisztokrácián belül — de amikor Krisztina ágyába bújt, valakinek érezhette magát.

Amikor nem voltak együtt, gyakorta váltottak leveleket. Krisztina a jelek szerint nagyon óvatos volt, mert ő Ebba összes neki írt levelét megsemmisítette. Nem akart nyomokat hagyni maga után. Ám ő maga annyira bele volt bolondulva a kis grófnőbe, hogy számolatlanul írta hozzá a leveleket. Külföldről szinte naponta tudósította mindarról, ami vele történt, leírta, kikkel találkozott, mit látott, kivel miről beszélt. Leírta benyomásait, élményeit, a látott szépségeket, és szinte minden levélben visszatérnek ezek a mondatok: „Miért nem vagy itt velem? De jó lenne, ha te is látnád és éreznéd azt, amit én...”

Ebba is azt az utasítást kapta, hogy semmisítse meg a leveleket, ez abban az időben mindkettőjük érdeke volt. Ám Ebba vagy hanyagságból, vagy — ami inkább hihető — pénzéhségből, hiúságból eltett néhány levelet, és ezek a mai napig fennmaradtak.

Amint teltek az évek elválásuk után, Krisztina nem tudta feledni a „la belle contesse”-t, a szép grófnőt, akit franciául mindig így nevezett magában. Tudjuk, hogy az egész stockholmi királyi udvar is így nevezte a grófnőt. Másoknak is tetszett tehát, elsősorban nyilván a férfiaknak. Nem tudunk arról, hogy Ebbának más nővel is lett volna ugyanilyen kapcsolata. Meglehetősen önző volt, semmiért nem mondott volna le kivételezett társadalmi helyzetéről — grófnői, tehetős voltáról. Ugyanígy elmondható róla, hogy Krisztinával ellentétben nem vállalt volna semmilyen nehézséget, nélkülözést csak azért, hogy partnerével együtt lehessen. A világért sem mert volna szembeszállni a világgal — ami Krisztina számára sem volt könnyű, más okból azonban mégis megtette.

Maga Krisztina azokban a levelekben nem titkolta, mit érez iránta. Idézzünk csak az egyikből, amit Ebba az itáliai Pesaróból kapott szerelmétől:

„Most, hogy a világ legműveltebb táján láttam nemünk legszebb és legbájosabb tagjait, még nagyobb bizonyossággal állíthatom, hogy sohasem láttam nőt, aki felvehetné veled a versenyt, mert te elragadóbb vagy mindenkinél... Mondd hát, van-e ami megvigasztalhat, hogy örökre elválasztattunk. De még ha szembe kell is néznem a gondolattal, hogy talán soha többé nem látlak, egészen bizonyosan tudom: mindig szeretni foglak és kegyetlen vagy, ha kételkedsz ebben. Nem szabadna kételkedned olyan barátságban, amelyet hároméves távoliét sem csökkent. Ha eszedbe jut, milyen hatalmad van felettem, jusson az is eszedbe, hogy tizenkét évig bírtam szerelmedet. Oly végtelenül hozzád tartozom, hogy sohasem veszíthetsz el, és csak halálommal szűnlek meg szeretni.”

Ez több, mint egyértelmű. Nem is értjük, miért kerülik meg az életrajzírók a kérdést még ma is — no nem mindegyik.

Míg Krisztina Stockholmban élt, és érthető módon mindenki figyelte, titkolnia kellett érzelmeit. Ám ez nem ment egyszerűen, sőt sokszor egyáltalán nem ment. Krisztina mások előtt sem titkolta, mennyire el van ragadtatva Ebbától, legtöbben mégsem gyanakodtak semmire. A puritánok, akik körülvették, elájultak volna, ha cáfolhatatlan bizonyítékok kerülnek kezükbe erről a szerelmi viszonyról. Még azt is inkább megbocsátották volna a királynőnek, ha egy arra méltatlan fiatalembert üldözött volna szerelmével, s ha emiatt botrányosan viselkedett volna, lealacsonyította volna önmagát. Akkor legalább mégis férfiról lenne szó, nem pedig nőről...!

Végül e megcsontosodott puritánok sohasem kerestek összefüggést Krisztina házasságtól való irtózása és Ebba grófnő között. Úgy is mondhatjuk, hogy Krisztina és Ebba „megúszták” a dolgot. A viszony, amely tizenkét évig tartott, a vége felé ugyan kezdett kiderülni, de a kevés fantáziával megáldott államférfiak nem hittek a pletykáknak. És eljött a nagy változtatás: Krisztina lemondott a trónról. Jó ideig húzta még a kiutazást — ezalatt nyilván sülve-főve együtt volt „udvarhölgyével”, „társalkodónőjével”, ezért sem volt neki annyira sietős a távozás Svédországból. Ám egyszer csak eljött a nap, és Krisztina örülhetett, hogy addig senki sem lebbentette fel a leplet fájdalmas titkukról.

A férfiak társasága vonzotta, ám — mint kijelentette — „nem azért, mert férfiak, hanem azért, mert nem

nők”. Utálta a női társaságot, és míg svéd földön élt, igazából csak Ebbával tudott jól kijönni. A nőket kerülte, a férfiak között viszont remekül érezte magát. Anélkül, hogy kapcsolatot keresett volna közöttük — még barátságra sem volt szüksége —, ezek az emberek adták legjobb társaságát. Köztük kedvére káromkodhatott és mesélhetett szaftos történeteket, Rabelais modorában, a nemiségre utaló kifejezésekkel. Ez volt egyik kedvenc szórakozása — meglehetősen elüt attól, amit egy királynőtől várnánk.

Krisztina úgy érezte, szabad ember lett, amint elhagyhatta királynői voltát és Svédországot. Csakugyan az volt. Akadt pénze, voltak kísérői, védelmezői (egész személyzete férfiakból állott), így vágott neki a nagy útnak. Rögtön a határon levágatta a haját, férfiruhát öltött, kezébe fegyvert vett, így lovagolt át a német fejedelemségeken. Áttért a katolikus hitre, és bejárta egész Nyugat-Európát. Mindenütt férfinak öltözve mutatkozott, ezért általában nem is tudták sem akkor, sem később, ki is járt a híres egyetemeken, képtárakban, múzeumokban és más intézményekben. A ferdevállú, igen alacsony „férfi” itt-ott adományokat hagyott maga után — sokan csak ekkor értesültek róla, ki is volt ott valójában.

Mindenfelé várták, mert látni szerették volna azt a csodabogarat, aki lemondott a trónjáról, hogy szabadon kószálhasson. Ezenkívül szédületes csúnyaságának híre is megelőzte őt. Általában azonban senki sem tudta, hol jár éppen, és felfedi-e magát. Bizony akkoriban mindennapos dolog volt, hogy a járókelők egy-egy vendégfogadó előtt fél napokat álltak, csak hogy egy pillanatra láthassák őt. Hogy elmondhassák majd: ők csakugyan látták „Krisztina királynőt”...

Egy éves vándorlása után úgy döntött, Rómába megy. Remélte, még a pápa is fogadja, hiszen lám, az utóbbi években ő volt a leghíresebb megtért. 1655 őszén több mint 200 emberből álló kíséretével megérkezett a városba. A fogadtatás felülmúlta minden elképzelését és várakozását. Az egész város ott volt, maga a pápa szervezte az ünnepséget. Minderről persze büszkén számolt be leveleiben Ebbának, és azt is megírta neki: oly fényes és gyönyörű itt az élete, hogy már csak egy dologgal lehetne szebbé tenni: ha Ebba is utána jönne.

Ebba Svédországban maradt.

Rómában Krisztinát eleinte ünnepelték, később lassan megfeledkeztek róla. A pápával, VII. Sándorral eleinte jól megértették egymást, hisz mindkettőjüket csak a művészetek érdekelték, nem a politika. Ám egyfelől Krisztina lassan átlátta, milyen korrupt is az egyház, és lassan szinte megbánta, hogy áttért erre a hitre — másfelől viszont neki sem volt éppen könnyű természete. Kereken kimondta mindig, mit gondol, a pápának is szemébe vágta, mi a véleménye a katolikus egyházról és főleg annak papjairól. így aztán viszonyuk elhidegült.

Ráadásul történt egy kellemetlenség. Szinte hihetetlen, de igaz — egy olasz bíboros beleszeretett Krisztinába! Bizonyosak lehetünk benne, hogy az ex- királynő semmivel sem biztatta a férfit, főleg pedig nem csábította el. De mindig akadtak és ma is vannak olyan férfiak, akik csak megbotránkoztató külsejű vagy helyzetű nőkben találnak szexuális vonzerőt.

A pápa tudomást szerzett a dologról. A pletykák szerint Krisztina le is feküdt a bíborossal, mire a pápa száműzte főpapját. Krisztina nem követte a papot — esze ágában sem volt —, ellenben attól kezdve igyekezett borsot tömi a pápa orra alá. Például úgy is, hogy a pápa által celebrált vasárnapi miséken a Szent Péter bazilikában Krisztina — mint előkelőség, az egyik első sorban, a főpapok között ült — sikamlós viccekkel szórakoztatta erre hajlamos hallgatóságát. Mise közben, a Szent Péterben...!

Sok botránya egymásra halmozódott, a pápa és ő már nyílt ellenségek lettek, Krisztina pénze vészesen fogyásnak indult — amikor mintegy isteni beavatkozásként pestisjárvány tört ki az Örök Városban. A pápa szívesen rendelkezésére bocsátott egy jelentősebb összeget „útiköltségként”, csak menjen már tovább!

Krisztina elhajózott Itáliából, meg sem állt a francia partokig. Párizsba ment, a királyi udvar mellett szállt meg, és ott ismét nagy szenzációt keltett. No meg ismét botrányokat — éppenséggel az előkelők részére rendezett fogadásokon meg az udvari színház bemutatóin. Krisztina itt is félbeszakította az előadásokat viselkedésével és szabados „beszólásaival”.

Franciaországban történt az alábbi, elgondolkoztató eset is.

Elgondolkoztató, mert arra utal, hogy Krisztinának oly sok ellenállás után, túl harmincadik életévén egyszer mégis csak lett szexuális kapcsolata — egy férfival.

Vajon csak a kíváncsiság vitte rá, vagy az érzelmei? Esetleg mindkettő?

Meg kell mondanunk, hogy az eset a tizenhetedik század második felének egyik legnagyobb európai botránya volt. Különösen Franciaországban keltett nagy feltűnést. „La Reine du Suéde”, vagyis Svédország királynője — amint Krisztinát szerte a kontinensen nevezték annak ellenére, hogy lemondott erről a címről, tehát ő maga jogtalanul használta volna. Maga Krisztina azonban ragaszkodott hozzá, hogy továbbra is királynőnek tekintsék. Ezért utazgatott több száz fős kísérettel, s ahol megjelent, ott el is várta: rangjának megfelelően fogadják. A francia királyi udvarban ugyan nem borultak térdre előtte, de kisebb országokban — például a német vagy itáliai fejedelemségekben — a helyi uralkodók alázatosan üdvözölték, Krisztina pedig többnyire leereszkedett hozzájuk...

A források nem eléggé egyértelműek a tekintetben, ki is volt tulajdonképpen az olasz Monaldeschi. Egyesek azt írják, hogy Krisztina főlovászmestere, mások, hogy a titkára. A harmadik változat a legfantasztikusabb — hogy a hadvezére lett volna! Krisztina ugyanis azokban az években úgy vélte, mégis uralkodnia kellene, csak nem a szomorú északon, hanem valahol délen, ahol mindig süt a nap. Nápolyt nézte ki magának, amely az előző századokban is meglehetősen viharos történelmet élt át. Nápoly és környéke mint nem túl nagy ország igen tetszett neki, és akkoriban már jó ideje azon fáradozott, hogy megnyerje magának a franca külpolitikát és a pápát is terve mellé állítsa. A tervnek nem volt realitása, nem utolsósorban éppen Krisztina rossz híre, kiszámíthatatlan és kirívóan különc viselkedése, természete miatt. Igazából — jelentsük ki végre keményen — senki sem vette őt komolyan.

Ő azért tovább szőtte fantasztikus terveit. Ezt többen is kihasználták, hogy pénzt csaljanak ki tőle. A legtöbb forrás azt állítja, hogy Monaldeschi, ez az olasz férfi Krisztina szeretője volt elsősorban, többi foglalatossága a nő körül csupán álcaként szolgált. Lehet, hogy eredetileg titkárként került oda — ez valószínű —, és csak később fejlődött ki közöttük valamilyen kapcsolat.

Nem biztos, hogy ez szerelem lett volna. A szélhámos kalandor részéről semmiképpen sem volt az. De ismerve Krisztinát, bizony könnyen meglehet: beleszeretett a csinos olaszba. S mint fentebb céloztunk rá — ha a házasságról alkotott, mélyen elítélő véleményét nem változtatta is meg, azért semmi akadályát nem látta, hogy legyőzve önmagát, egyszer életében megpróbálkozzon férfival is szerelmi kapcsolatra lépni. Nincs kizárva, hogy a kalandor vette rá őt szép lassan, kitartó és állhatatos rábeszéléssel — mert csak így tudott a nő pénze közelébe férkőzni.

Sajnos bármennyire rokonszenves nekünk Krisztina, el kell ismernünk: ahhoz, hogy egy férfi vele szerelmi (?) kapcsolatot létesítsen, valami másra is szükség volt, mint az asszony szikrázó szellemére. Hiszen csúnya volt szegény, valljuk be. Sébastian Bourdon őt is megfestette, nemcsak szerelmi partnerét, Ebbát. Ez a festmény azonban egyfelől szemmel láthatóan idealizálni próbálja őt, másfelől még így is látni, hogy finoman szólva sem volt éppen szépség. A festő ugyan mindent megtett, hogy szebbnek láttassa őt a valóságosnál... Ráadásul a kép a húsz év körüli Krisztinát ábrázolja, ám amikor ez a történet játszódik, akkor Krisztina már harminc is elmúlt.

Ekkoriban a francia királyi székhely közelében, Fontainebleau-ban ütötte fel sátorfáját. Ahányszor valahová megérkezett, népes kísérete miatt vagy egy kisebb kastélyt bérelt ki, vagy több házat egymás mellett. Itt a királyi palota egyik szárnyát bocsátották rendelkezésére — hiába, még mindig volt tekintélye, akivel a francia politikai vezetés is számolt.

Magáról a szerelmi kapcsolatról szinte semmit sem tudunk. Tény, hogy Krisztina szokásához híven alighanem leveleket írogatott a férfinak, amikor nem lehettek együtt. A „főlovászmestert”, „titkárt” avagy „hadvezért” később azzal vádolta, hogy ellopta a leveleit.

Zavaros az ügy, roppant zavaros. Csak találgathatunk, és ez édeskevés ahhoz, hogy tisztán lássunk. Az ügyet nyomozó korabeli és későbbi személyek, történészek és írók egyik része úgy látja, hogy szinte bizonyított: Monaldeschi Krisztina szeretője volt. A másik párt ezt a nézetet határozottan elveti, arra hivatkozva, hogy Krisztina tudomásuk szerint soha nem feküdt le férfival.

A levelekkel kapcsolatban is erősen megoszlanak a vélemények. Egyesek szerint a levelek, amelyekkel Monaldeschi „valamit akart kezdeni” (nyilván jó pénzért eladni valakinek), Krisztina hozzá írott szerelmes levelei lettek volna. Mások szerint — és ezt állította maga Krisztina is — a leveleknek semmi közük sem volt holmi szerelmi kapcsolathoz, hanem azokat Monaldeschi hamisította Krisztina nevében. Megint mások szerint az ügy tisztán politikai természetű volt, és nem is a levelek tartalmán állt vagy bukott minden, hanem más, mögöttes, fontosabb dolgokon.

Az a lehetőség is felmerült, hogy Monaldeschi titokban valaki másnak dolgozott. Lehet, az ominózus nápolyi ügy forgott kockán, amit Krisztina mindig is halálosan komolyan vett, viszont a helyzetet ismerő politikusok, mint Mazarin bíboros és több olasz államfő, herceg, zsoldosvezér csak legyintett rá. Szerintük Krisztinának semmi esélye sem volt Nápoly meghódítására néhány ezer szedett-vedett zsoldossal, akiket ráadásul még nem is szedett össze, és örökös pénzzavarban lévén, nem is volt erre kilátása. Még ha megkapta volna az annyira áhított francia diplomáciai „hátszelet”, akkor sem volt esélye Nápoly meghódítására. Ráadásul, és ezt is sokan tudták, népes kísérete és számos szélhámos pumpolta őt folyamatosan, a svédországi kifizetések késtek, és ha meg is jöttek, nagyobb részük azonnal elment az előzőleg felhalmozott adósságok kifizetésére.

Gyanús viszont az, hogy Monaldeschi leleplezése és a botrány kirobbanása után maga Krisztina is ötölt- hatolt. Hol így, hol úgy magyarázta a történeteket, Monaldeschit utólag hol ezzel, hol azzal vádolta. Mintha valamit rejtegetne...

Éppen erre a közvetett bizonyítékra épült az az elmélet, melyet a magunk részéről mi is hihetőnek tartunk: hogy Krisztina egyszer életében engedett a csábításnak, és odaadta magát egy férfinak. Hogy ez valóban szerelem volt-e, nem tudjuk. Ám van itt valami más is. Miután elhagyta Pesaro olasz várost, ahol a Rómában dühöngő pestisjárvány miatt tíz hónapig volt kénytelen vesztegelni, nem írt többé levelet Ebbának. Ez a gesztus mintha egy kapu bezárását jelentette volna. A tíz hónapos kényszerű és unalmas veszteglés alatt történhetett valami, ami Krisztinát az olasz férfi és egyáltalán a férfiak felé fordította — előbb csak gondolatban, aztán érzelmileg is elszakadt Ebbától, elhagyta a „szép grófnőt”, nem írt neki több lángoló levelet.

E két okból feltételezzük, hogy ott Pesaróban történhetett valami. Kézenfekvő, hogy az egy ideje már mellette tartózkodó, vele naponta sok órát töltő „titkár"” lett a szeretője. Monaldeschi ezért is lépett elő szerény kis titkárból mindenható „főlovászmesterré”, majd a Nápoly ellen készülő, de a valóságban nem létező hadak „fővezérévé”. Ez csak úgy képzelhető el, ha a férfi valamilyen más téren is tanújelét adta odaadásának, hűségének...

S mi volt erre jobb hely az ágynál?

Néhány hónapig tarthatott a dolog. Pesaróban kezdődött, majd folytatódott, amikor Krisztina egész „vándorcirkusza” Franciaországba utazott. Tanúk szerint azonban az utolsó hetekben az exkirálynőt valami már nagyon bántotta. Mogorva volt, de ez nem tűnt fel akkor, csak utólag. Hiszen kedélyhullámzásairól már nevezetes személyek is feljegyzéseket készítettek, leveleikben, naplójukban említették. Krisztina nyilvánosan is hol kitörően jókedvű, vidám volt, hol meg búskomorságba esett. Vagy éppenséggel úgy viselkedett, mint aki nincs is jelen, hogy aztán évekkel később mintegy felocsúdjon, és ismét részt vegyen az evilági dolgokban.

Kapott már valamilyen jelzést, netán bizonyítékot? Legvalószínűbbnek az látszik, hogy Monaldeschi leveleket hamisított, vagy éppenséggel a neki írott szerelmes leveleket akarta pénzzé tenni. Krisztina azonban egy ideje gyanakodva figyelte szeretőjét: egy másik olaszt, a hasonlóan kétes jellemű és múltú Lodovico Santinellit bízta meg a titkár szemmel tartásával. Santinelli is Krisztina pénzére pályázott, éppen ezért gyűlölte a titkárt, az meg őt. A később hangoztatott vádpontok között szerepelt az is, hogy Monaldeschi pénzt kapott Krisztinától: váltsa ki korábban zálogba helyezett ékszereit. (Ez is mutatja, hogy a királynő gyakorta volt pénzzavarban. Egyedül ő nem tudta, hogy ennek fő oka szolgái pénzéhsége.)

Monaldeschi eltette a pénzt, az ékszereket nem váltotta ki, majd az egészet igyekezett másokra kenni. Többek között éppen a két Santinelli-fivér egyikére, aki eközben Rómában készítette elő Krisztina visszatértét és a pápa barátságának újbóli elnyerését.

Mindenesetre kívülálló és pártatlan szemtanúk is állítják, hogy Monaldeschi és Krisztina között a fő ellentétet egy csomag levél okozta. Ezeket a kalandor elrejtette, és később nyilván pénzzé akarta tenni. Krisztina azonban — soha ki nem derült, mi módon, ki segítségével, vagy csak a saját feje után menve — megtalálta, visszaszerezte, majd hatalmas bosszút forralt.

A nápolyi hadjáratot Krisztina komolyan gondolta, csak éppen vélt szövetségesei, a franciák nem lelkesedtek az ügyért. Nápoly akkor spanyol uralom alatt élt, Franciaország pedig ellenséges viszonyban volt Madriddal. Krisztina joggal remélte, hogy kap Párizstól néhány francia ezredet, és azokkal megvívhatja a maga különös háborúját. Azonban kiderült, hogy a francia ezredek csak papíron léteznek — a katonák, mivel két éve nem kaptak zsoldot, mind elszöktek, szétszéledtek, megfoghatatlanná váltak. Itt tartott az ügy, amikor Monaldeschi is kezdte sejteni, hogy az ő nápolyi hadvezérségéből semmi sem lesz. A távoli és szerfölött bizonytalan haszon helyett kisebb, de azonnal készpénzzé tehető zsákmányra fájt a foga. Ezért más módokon próbálta „megfejni” Krisztina kasszáját. A zsarolás, a levelek ellopása is nagy dobásnak ígérkezett, és a szélhámos mindenre kész volt azért, hogy nagy összeget húzzon ki az ügyből.

Krisztinában emberére talált. Lehet, a férfi az ágyban ejtett el egynémely célzást, önfeledten, meggondolatlanul, amelyek később a vesztét okozták? Vagy a szerelem idején érezte meg Krisztina, miféle alakkal van dolga? Önvédelme csak akkor lépett volna működésbe, amikor már nagyon is közelről ismerte meg az olaszt?

Mindig is gyengéje volt minden, ami itáliai, ami déli, forró és tüzes, napfényes és ízletes, szinte harapható, akár az ottani levegő és a zene, a tájak és a gyümölcsök. Lehet, ez is szerepet játszott abban, hogy a Délvidéket imádó asszony egyszer úgy vélte, ki kell próbálnia egy olasz férfit is?

Mindegy már. A szerelem — ha csakugyan az volt, és nem csak egzaltált fellángolás vagy testi élvezetek tömege — véget ért. Itt maradt viszont ez a kínos ügy. Krisztina tudta, most sok, nagyon sok forog kockán: egész jövője. Ha a titkár elmenekül és piacra dobja a leveleket, akkor neki vége. Köznevetség tárgya lesz egész Európában, és hová máshová mehetne? Az évente átutalt svéd állami apanázs miatt itt kell maradnia, de ha mindenki csak kineveti, sem a francia diplomácia, sem más uralkodók nem állnak majd szóba vele. Akkor nem csupán Nápoly veszik örök ködbe, hanem további egzisztenciája is.

A tét tehát nagy volt. Olyannyira nagy, hogy ez kisöpörte belőle a szebb érzelmeket. Ha ugyan szerette valaha is ezt a férfit, ami kétséges.

1657. november 10-én — Krisztina egy hónap múlva ünnepelte harmincegyedik születésnapját — eljött a bosszú napja. Krisztina papot hívatott, és annak jelenlétében megmutatott egy csomag átkötött levelet Monaldeschinek; mindez a rendelkezésére bocsátott palota oszloptermében történt. Nem sokkal távolabb Lodovico Santinelli és néhány embere várakozott kivont karddal. Monaldeschi szemlátomást ideges volt — és fegyvertelen.

Amint a titkár megpillantotta a levélcsomót, halálsápadt lett. Azonnal látta: helyzete reménytelen. Krisztina fagyos volt — igazi „észak leánya” —, szinte jégcsapokat lehelt. Közölte a francia pap jelenlétében, hogy ez az ember halálos bűnt követett el ellene, de ő bármennyi időt megad neki, hogy igazolni próbálja szörnyű tettét. A papot azonban, egy közeli kolostor rendfőnökét, aki korábban is tett apróbb szívességet a svéd exkirálynőnek, nem engedte el.

Monaldeschi homlokán verejtékcseppek gyöngyöztek. Talán már sejtette, baj lesz, vagy az utóbbi időben, orgyilkosoktól tartva amúgy is rászokott — ruhája alatt láncinget viselt. Ezt a többiek még nem tudták.

Krisztina komor arccal árulónak nevezte titkárát. Monaldeschi látta, hogy tagadással már semmire sem megy. Térdre rogyott. Beismerte tettét, és kegyelemért könyörgött. Lehet, még nem fogta fel, milyen büntetést talált ki asszonya? Krisztina ezek után csak fel-alá járkált a nagy teremben, a halába vált férfi meg mindenütt a nyomában és könyörgött, esküdözött, kérlelt. A nő arcán nem látszott semmilyen kifejezés, közömbös maradt — látszólag. Aztán Krisztina intett a papnak, gyóntassa meg és „készítse fel a halálra”. Maga a perjel is megijedt, hogy mire megy ki a játék, de Krisztina nem figyelt az ő könyörgésére sem. Arra is csak legyintett, amikor a pap azt mondta: ha ez az ember csakugyan elkövetett ellene valamit, adja át a francia bíróságnak.

Krisztina a maga szemszögéből úgy vélte, erről szó sem lehet. Egy bírósági tárgyaláson sok olyasmi szóba kerülhet, amit titkának tart, mégpedig jogosan. Miért idegenek csámcsogjanak magánélete rejtett dolgain? Azon például, kiknek milyen politikai tárgyú leveleket írt, kikkel tárgyalt bizalmas diplomáciai témákról, hogyan állnak a pénzügyei, mit tervezett eddig a nápolyi királyság megszerzéséért, vagy éppen kivel feküdt le és kivel nem? Monaldeschi arról is tudhatott, hogy Krisztina Ebbával is váltott szerelmes leveleket. Ha a tárgyaláson ezt is elmondja, az rá nézve végzetes lehet.

Egyszóval nagy volt a tét, így nem hibázhatott. Ezért a perjelnek csak ennyit mondott:

— Atyám, ez az áruló megérdemelte, amit kapni fog. Mindent, amit vele bizalmasan közöltem, a legfontosabb ügyeimet és legtitkosabb gondolataimat ellenségeim kezére játszotta.

Ez a mondat így hangzott el, maga a perjel tanúsította később. így szerepel számos francia és svéd forrásban is, mint arról meggyőződtünk.

Akkor viszont ismét igazolva látszik az a feltételezés, hogy a két ember között szoros — az átlagos főnök-titkár viszonynál szorosabb — kapcsolat lehetett. Míg egyesek csak azt állították akkoriban, hogy egy királynő büntette meg alattvalóját, addig például Voltaire, aki ismerte az asszonyt, annyit mondott az ügyről:

— E véres módon egy nő vetett véget egy kalandnak.

Az ő véleménye is számít.

Azt is beszélték akkoriban, hogy Krisztináról a korabeli Európában számtalan röpirat, gúnyvers, pamflet keringett, melyek érthető módon bosszantották az exkirálynőt. Egy szép napon felfedezte, hogy ezek tekintélyes részét nem más, mint bizalmasa, titkára és szeretője írta! Ám hogy ezt utólag miként lehet bizonyítani, nem tudható. Valószínűleg nem is erről volt szó.

A pap és a három, kivont kardú férfi ott maradt az oszlopcsarnokban Monaldeschivel. Krisztina szobájába vonult. A pap meggyóntatta, de aztán meg is sajnálta a szerencsétlent, és bement Krisztinához, hogy ismét kegyelmet kérjen szániára. A „svéd királynő” azonban hajthatatlannak bizonyult: az árulónak lakolnia kell, és kiüzent bérgyilkosainak:

— Végezzenek már vele...!

Molnaldeschi olyan gyávának mutatkozott a halála előtt, amilyen aljasul élt. Addig fennhéjázó volt és dölyfös, most porban csúszó féreggé lett, sírva-jajgatva könyörgött kegyelemért. Pedig neki is kard lógott az oldalán. Ha igazán bátor férfi, felveszi a küzdelmet három ellenfelével. Ha sikerül kijutnia az épületből, nyert ügye van. Hiszen — mint erre a perjel is figyelmeztette Krisztinát — a kastély a francia király tulajdona, és francia földön áll, itt tehát Krisztina uralma, hatalma nem érvényesülhet.

Ám az exkirálynőt ez nem hatotta meg. Kiadta a parancsot, és várta annak végrehajtását. A másik olasz, Santinelli, aki mindig is Monaldeschi vetélytársa volt ebben a kis „királyi udvarban”, kihúzta kardját:

— Nincs tovább haladék, meg kell halnod.

Monaldeschi talán megtudta, hogy Krisztina a nőket szereti, és ezt akarta pamfletben a világ tudomására hozni, esetleg a titkot jó pénzért elárulta volna a pápának vagy valamelyik másik hatalmasságnak? Amikor odakünn megindult a küzdelem, a vívók rájöttek, hogy Monaldeschinek páncélinge van. Krisztina kikiáltott az ajtón.

— Akkor a fejét vegyétek célba...!

Mindez a perjel jelenlétében zajlott. Monaldeschi menekülni próbált, futott körbe az oszlopok között, amazok meg üldözték. Egy csapással levágták három ujját. Hármójuknak sikerült végre körbefogniuk a szerencsétlen árulót, aki a fejére mért csapásoktól lassan összerogyott.

Azt is beszélték, hogy a dolog fordítva volt: Krisztina üldözte szerelmi ajánlataival Monaldeschit, aki undorodott tőle csúnyasága és a nőkkel való kapcsolatai miatt. Valaki később mutatott is egy levelet, amit Monaldeschi írt volna halála előtt e tárgyban...

A perjel elszörnyedve nézte a gyilkosságot. Amikor a titkár már a földön feküdt, és többé nem védekezhetett, Santinelli elvágta a torkát. Ezek után a három férfi vértől csöpögő kardokkal bement Krisztina szobájába, hogy jelentsék: a feladatot végrehajtották. A perjel szerint addigra a titkár már kiszenvedett — a falakon rengeteg vér maradt...

Most már csak annyit: nagy volt a felháborodás, a közvélemény Krisztina megbüntetését várta. Ő maga viszont nem vett tudomást sem erről, sem arról a tényről, hogy a francia király nála tervezett látogatását érthetően lemondta a történtek miatt. Krisztina a kolostorba vitette Monaldeschi holttestét, ott is temették el. Misét mondatott érte, és nagy összeget ajándékozott a szerzeteseknek. Ezzel a maga részéről lezártnak tekintette az ügyet. Minden további hivatalos vagy nem hivatalos megkeresésre — miért öletett meg egy embert francia területen? — elutasítóan reagált:

— Én Isten választottja vagyok, felkent uralkodó, élet és halál ura minden szolgám felett.

Ezzel értésükre adta: bár lemondott a svéd trónról, azért továbbra is királynőnek tekinti magát (ez még évtizedeken át, egészen haláláig így volt). A titkár, főlovászmester avagy reménybeli hadvezér kivégzése hamarosan jogászi körökben lett nagy viták tárgya mint érdekes, precedens-jellegű eset. A szakemberek egy része Krisztina mellett állt, mondván: ha őt szolgálta az áldozat, s ha főbenjáró bűnt követett el, valóban joga volt megbüntetni. Mások csak a halálbüntetést kifogásolták, ismét mások annak módját, a lemészárlást. Ismét mások eleve tagadták Krisztinának azt a jogát, hogy bárkivel így bánjon el. Ő maga, ha erről kérdezték, egyszerűen ennyit mondott:

— Mi, északi emberek, kissé vadak vagyunk...

Ez persze senkit sem elégített ki. Egy barátjának — filozófiai értelemben vett nagy gondolkodó barátjának — Krisztina egy később előkerült levelében csak ennyit tett hozzá:

„Nyilván tudja, hogy minden férfi, aki elmúlt harminc éves, többé nem fél az ördögtől. Én magam is sokkal könnyebbnek vélem, hogy megfojtsak valakit, mint hogy féljek tőle. Amit Monaldeschivel tettem — biztosíthatom önt —, megtenném újból még ma, ha nem tettem volna már meg. Semmi okom megbánni tettemet, de minden okom megvan arra, hogy megkönnyebbüljek általa...”

Igen, nem kétséges, hogy a férfi halála nagy bajtól mentette meg az asszonyt. De észrevette-e, kedves Olvasó, a levélrészlet elejéről idézett fél mondatot: „Minden férfi, aki elmúlt harminc éves...” s később: „én magam is...”. Igen, Krisztina ekkor is férfi volt a lelke mélyén. Amit a természet rámért, attól nem tudott és nem is akart szabadulni.