Jules Verne

A Chancellor

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-695-6

MOBI ISBN: 978-963-453-696-3

Tartalomjegyzék

1. I.

2. II.

3. III.

4. IV.

5. V.

6. VI.

7. VII.

8. VIII.

9. IX.

10. X.

11. XI.

12. XII.

13. XIII.

14. XIV.

15. XV.

16. XVI.

17. XVII.

18. XVIII.

19. XIX.

20. XX.

21. XXI.

22. XXII.

23. XXIII.

24. XXIV.

25. XXV.

26. XXVI.

27. XXVII.

28. XXVIII.

29. XXIX.

30. XXX.

31. XXXI.

32. XXXII.

33. XXXIII.

34. XXXIV.

35. XXXV.

36. XXXVI.

37. XXXVII.

38. XXXVIII.

39. XXXIX.

40. XL.

41. XLI.

42. XLII.

43. XLIII.

44. XLIV.

45. XLV.

46. XLVI.

47. XLVII.

48. XLVIII.

49. XLIX.

50. L.

51. LI.

52. LII.

53. LIII.

54. LIV.

55. LV.

56. LVI.

57. LVII.

IV.

Szeptember 30-tól október 6-ig.

A Chancellor gyors menő s megszégyenítne nem egy hasonló nagyságú hajót. Mióta a szél jól fúj, hosszan húzódik utánunk a tiszta, egyenes vágású hajónyom, ameddig csak a szem ellát. Mint valami hosszú fehér csipke, kék alapra terítve, - a tengerre.

Az Atlantióceán nem igen viharos. Amennyire tudom, senkit sem háborgat már a födélzeten a hajó előre és hátra vagy jobbrabalra való ingása. Egyébként az utasok egyike sem most utazik először s többékevésbé mind megbarátkoztak már a tengerrel. Annálfogva nincs is üres hely az asztalnál az ebéd alatt.

Az utasok kezdenek egymással megismerkedni s kezd kevésbé egyhangú lenni az élet a födélzeten. A francia Letourneur meg én, gyakran beszélgetünk egymással.

Letourneur úr ötvenöt éves, magas termetű, őszhajú, szürke szakállú. Valójában öregebbnek látszik, mint a mennyi, ami onnan van, mert sokat szenvedett.

Mély bánatokon ment át s megy át még most is. Ez az ember kétségkívül kiapadhatlan szomorúság forrását hordja magában s ez meglátszik kissé fáradt tartásán, meglátszik többnyire mellére lecsüggesztett fején. Soha sem nevet, legfölebb mosolyog s csakis a fiára. Szemei szelídek, de úgy látszik nekem, hogy pillantásuk mindig csak nedves fátyolon át rezeg. Arcán keserűség és szívesség sajátságos vegyülete lebeg s vonásainak általános kifejezése nyájas szelídség.

Az ember azt sejti, hogy Letourneur úr valami önkénytelen szerencsétlen eset miatt tesz magának szemrehányásokat.

Valóban! de ki ne lenne mélyen meghatva, midőn megtudja, micsoda túlzott szemrehányásokat tesz magának ez az «atya!»

Letourneur úr a fiával, Andrással, egy körülbelül húsz éves, szelíd, érdekes képű fiatal emberrel van a hajón. Ez a fiatal ember a Letourneur úr képmása, csakhogy kissé elmosódott képmása; amellett - s éppen ez az oka atyja gyógyíthatatlan bánatának - András nyomorék. Szánalmas módon kifelé görbült ballába miatt sántítni kénytelen s csak botra támaszkodva járhat.

Az apa bálványozza ezt a fiút s láthatni, hogy egész életét ennek a szerencsétlennek szenteli. Ő többet szenvedt fiának e veleszületett baja miatt, mint a fiú maga s tán bocsánatot is kér tőle miatta! Életének minden perce Andrásnak van szentelve. Nem hagyja el őt, lesi legcsekélyebb vágyait. Karjai inkább a fiának szolgálatára állnak, mint saját magának, átölelik, támogatják a fiatal embert, mikor a Chancellor fedélzetén sétál.

Letourneur úrral különösen jó barátok lettünk s mindig a fiáról beszél velem.

Ma azt mondom neki:

- Andrástól jövök éppen. Igazán derék fia van, Letourneur úr. Eszes, művelt fiatal ember.

- Igen, Kazallon úr, - felel rá Letourneur úr, kinek ajkai mosolyogni próbálnak, - szép lélek nyomorék testben, - szegény anyja lelke, ki meghalt, mikor Andrást a világra szülte!

- Szereti önt, uram.

- A jó fiú! - susogja Letourneur úr, lecsüggesztve fejét. - Ah, ön nem értheti, hogy mit szenved egy apa, mikor gyermekét nyomoréknak látja... születésétől kezdve nyomoréknak!

- Letourneur úr, - feleltem én, - a csapásból, mely önnek gyermekét sújtotta s következéskép önt is, nem egyenlő rész jutott önnek. András kétségkívül sajnálatra méltó, de hát kárpótlásul nem bírjae az ön szeretetét? Az nem csekélység. A testi bajt könnyebb elviselni, mint a lelki fájdalmat s a lelki fájdalomból öné a nagyobb rész. Én figyelemmel kisérem az ön fiát s mondhatom önnek, ha van valami, ami különösen elszomorítja őt, az csak az ön szomorúsága.

- Én nem mutatom neki! - felel élénken Letourneur úr. - Nekem nincs más foglalatosságom, mint az, hogy őt élete minden percében szórakoztassam. Megtudtam, hogy bénasága dacára, fiam szenvedélyesen szeret utazni. Szellemének lábai, sőt szárnyai is vannak s már több év óta mindig együtt utazunk. Bejártuk egész Európát s most megtekintettük az EgyesültÁllamok nevezetesebb helyeit. Én magam neveltem Andrást, mert nem akartam intézetbe küldeni s most befejezem ezt a nevelést az utazásokkal. Andrásnak élénk fölfogása, lángoló képzelőtehetsége van. Érző szívvel bír s néha örömmel gondolom, hogy a természet látványaiban gyönyörködve, képes felejteni!

- Igen, uram... kétségkívül, - mondám.

- De ha ő is elfelejti, - viszonzá Letourneur úr, kezemet megszorítva, - én nem felejtem! Én soha sem fogom elfelejteni! Uram, uram, hiszi ön, hogy fiam megbocsátja valaha anyjának és nekem, hogy nyomorék?

Az atya fájdalmát, aki oly szerencsétlenség miatt vádolja magát, melynek legkevésbé sem oka, gyötrelmes látnom. Vigasztalni akarom, de éppen e percben jön fia. Letourneur úr hozzá fut és segít neki a kissé meredek lépcsőn feljönni a hátsó födélzetre.

Ott Letourneur András leül egyik padra, melyek a tyúkketrecek felett vannak s atyja leül mellé. Beszélgetnek s én részt veszek beszélgetésükben. A beszélgetés tárgya a Chancellor hajózása, az út esélyei, az életmód a hajón. Letourneur úr, épp úgy, mint én, nem sokat tart Huntly kapitányról. Ez ember határozatlansága, tunya kinézése kellemetlen benyomást tett reá. Ellenben a másodkapitányról, Kurtis Róbertről nagyon jól vélekedik Letourneur úr. Ez harminc éves, jól megtermett, izmos, erős férfi, kinek szeméből kilátszik az erély, mely minden pillanatban kész tettekben nyilvánulni.

Kurtis Róbert éppen e percben jön föl a födélzetre. Figyelmesen szemlélem s meglepnek erejének jelei. Itt áll, egyenest, könnyedén, pillantása büszke, a szemöldökizmai kissé összevonvák. Ez aztán erélyes ember s bizonyosan bír ama hideg bátorsággal, mely nélkülözhetlen az igazi tengerésznél. Egyszersmind jó lélek is, mert érdeklődik a fiatal Letourneur iránt s minden alkalommal igyekszik neki valami szívességet tenni.

Miután megvizsgálta az eget s a hajó vitorláit, a másodkapitány hozzánk közeledik s részt vesz társalgásunkban.

Látom, hogy a fiatal Letourneur szeret beszélgetni vele.

Kurtis Róbert elmond nekünk egyetmást azon utasok felől, kikkel még nem kötöttünk közelebbi ismeretséget.

Mr. és Mrs. Kear északamerikaiak, kik roppant pénzt szereztek a petróleumforrásokból. Tudjuk, hogy az EgyesültÁllamokban a legújabb nagy vagyonok innen erednek. Hanem ez a Mr. Kear, ki valami ötven éves s úgy látszik, olyan semmiből meggazdagodott ember, nagyon unalmas cimbora s csak a saját hasznát és kényelmét keresi mindenütt.

Pénzt csörget mindig a zsebeiben s két kezét szüntelen bedugja. Dölyfös, hiú, önmagát bámulja s másokat lenéz és a leghatártalanabb közönyösséget mutatja minden iránt, saját becses személyét kivéve. Fölfújja magát, mint egy páva. Egy szóval, tökfilkó és önző egy személyben. Nem értem, miért szállt a Chancellorra, ez egyszerű kereskedőhajóra, mely nem nyújthat neki annyi kényelmet, mint a Transatlantique társaság gőzösei.

Mrs. Kear jelentéktelen, lomha, egykedvü asszony, kinek halántékain áthaladt már a negyven év, szellemtelen, tanulatlan, minden olvasottság és társalgási műveltség nélkül. Néz, de nem lát; hallgat, de nem hall. Gondolkozik? Nem merném állítani.

Ez asszonynak egyedüli foglalkozása, hogy minden percben kiszolgáltatja magát társalgónője, miss Herbey, egy húsz éves, szelíd, csöndes leány által, ki nem kaphatja meg megaláztatás nélkül azt a néhány font sterlinget, amit a petróleumkereskedő oda dob neki.

E fiatal leány igen csinos. Szőke, sötétkék szemekkel s bájos arca nem oly kifejezéstelen, mint némely angol nőnél található. Szája elragadó szép volna, ha ideje vagy alkalma volna valaha mosolyogni. De hát kire, miért mosolyogna a szegény leány, kinek örökké úrnője buta követeléseivel kell bajlódni? Mindamellett, ha miss Herbey bensőleg szenved is, külsőleg legalább aláveti magát s úgy látszik, szomorúan megnyugszik sorsában.

Falsten Vilmos manchesteri mérnök, ki nagyon angolosan néz ki. Egy vízerőre dolgozó nagy hámornak az igazgatója Dél-Karolinában s most új tökéletesbített gépekért megy Európába. Negyvenöt éves férfi, afféle tudós forma, ki nem gondol csak a gépekre, kit az erőműtan foglal el teljesen s ki azon kívül nem lát a világon semmit. Ha előkaphatja az embert, nem lehet tőle megszabadulni s annyit beszél, hogy az ember úgy érzi, mintha kerékbe törnék.

Ami Ruby urat illeti, ez közönséges fajta kereskedő, emelkedettség nélkül, eredetiség nélkül. Húsz év óta ez az ember egyebet nem tett, csak adottvett s minthogy rendesen olcsóbban vette a holmit, mint ahogy eladta, megvagyonosodott. Hogy mit fog csinálni a vagyonával, nem tudja. Ez a Ruby, kinek egész lénye elbutult ebben a szatócskodásban, nem gondolkozik már; agya immár bezárult minden benyomás számára és semmikép sem igazolja Pascalnak azt a mondását, hogy «az ember nyilván a gondolkozásra teremtetett. Ez minden méltósága és minden érdeme.»

XIV.

Október 29. éjjel.

Ez a jelenet borzasztó volt s a kétségbeejtő helyzet mellett is, melyben vagyunk, mindegyikünk érezte annak iszonyatos voltát.

Ruby nem él már, hanem végső szavainak talán nagyon gyászos következményök lesz. A matrózok hallották, hogy azt kiabálta: «A tűzijátékszereim! a tűzijátékszereim!» Megértették, hogy a hajó minden percben légbe röpülhet s hogy most már nem csupán tűzvész, hanem szörnyű fölrobbanás is fenyegeti.

Néhányan, egészen magukon kívül, minden áron menekülni akarnak, még pedig rögtön.

- A csónakot! a csónakot! - kiabálják.

Nem látják, nem akarják látni az esztelenek, hogy a tenger féktelen, hogy semmiféle csónak nem szállhat szembe e bámulatos magasságra emelkedő hullámokkal! Mi sem tarthatja többé vissza őket s nem hallgatnak kapitányuk szavára. Kurtis Róbert közéjük rohan, de hiába. Owen matróz uszítja a társait: a csónakot megragadják s kilökik.

Egy percig a levegőben himbálózik a csónak, aztán, amint a hajó a haboktól hányatva megcsusszan, a kötelek közé keveredik. A matrózok végerőlködéssel kibontják onnan s mármár tengerre ereszkedik a csónak, mikor egy óriási hullám alulról megkapja, egy pillanatig fölemeli s aztán ellenállhatlan erővel sújtja a Chancellor oldalához.

A bárka és a csónak tehát szétrombolódtak s most már csak a szűk, törékeny kis lélekvesztő maradt fönn számunkra.

A matrózok rémülettől megdermedve, mozdulatlan maradnak. Most már csak a szél fütyülését hallani a kötelek közt, s a tűz pattogását. A hajó közepe csupa égő zsarátnok s a léken át kormos füstfellegek szállnak az ég felé. A hátsó fedélzetről nem látni már a hajó előrészére s lángkorlát választja a Chancellort két részre.

Az utasok s két vagy három matróz a hátsó födélzetre menekültek. Mrs. Kear ájultan fekszik egy tyúkketrecen s miss Herbey mellette van. Leteurneur úr átölelte fiát s keblére szorítja. Lázas izgatottság vesz rajtam erőt s nem birom lecsillapítani. Falsten mérnök hidegen nézi az óráját s följegyzi a jegyzőkönyvébe, hogy hány óra.

Vajjon mi történik a hajó előrészén, ahol kétségkívül a hadnagy, a kormányos és a legénység többi része van, kiket nem láthatunk? Minden érintkezés megszakadt a hajó két fele közt és senki sem mehet át a lángfüggönyön, mely a nagy lék fölött emelkedik. Kurtis Róberthez közeledem.

- Minden veszve? - kérdem.

- Nem, - felel rá. - Miután a nagy lék nyitva áll, egész özönvizet öntünk be az égő zsarátnokra s talán sikerül eloltanunk!

- De hogyan jussunk a szivattyúkhoz ez égő födélzeten, Kurtis úr? Hogyan tud parancsot osztogatni a matrózoknak a lángokon át?

Kurtis Róbert nem felel.

- Minden veszve? - kérdem újra.

- Nem, uram, - szól Kurtis Róbert, - nem! S míg egy deszkaszál marad e hajóból lábam alatt, nem esem kétségbe!

Ezalatt a tűz kettőzött erővel dühöng s vöröses fényben ragyognak a tenger habjai. Fent az alacsony felhőkön rémítő visszfény piroslik. Hosszú lángsugarak kígyóznak föl a hajó nyílásaiból s a hátsó födélzet emelkedett csúcsára menekültünk. Mrs. Keart befektettük a kis lélekvesztő csónakba, mely fönt függ kötelein s miss Herbey mellette foglalt helyet.

Mily iszonyú éj s mily toll volna képes lefesteni borzalmait!

Az orkán egész erejével fúj ez égő zsarátnokra, mint valami óriási fújtató. A Chancellor mint egy roppant tűzhajó megy a sötét éjben. Nincs más választás: vagy a tengerbe ugorni vagy a lángok közt elveszni!

De hát az a klórsavas káli nem akar meggyúlni? Az a vulkán nem nyílik meg lábaink alatt? Ruby tehát hazudott? Nincs a hajóközben semmi robbanó anyag?

Féltizenkettőkor, mikor a tenger legrémítőbb, sajátságos zúgás vegyül a féktelen elemek zajába; e jól ismert zúgás, melytől úgy remegnek a tengerészek s e kiáltás hangzik előlről:

- Szirtek! jobbra szirtek!

Kurtis Róbert fölugrik, gyors pillantást vet a fehér hullámokra s a kormánykeréknél álló ember felé fordulva:

- Jobbra a kormányrúddal, le egészen! - kiált parancsoló hangon.

De már késő. Érzem, hogy egy óriási hullám hátára vesz s rögtön egy lökést kapunk. A hajó megfeneklik hátul, nekirugaszkodik néhányszor s a hátsó árboc, aljánál letörik s a tengerbe hull.

A Chancellor nem mozdul.

XXV.

December 4-5-iki éj.

Kurtis Róbert fölkapta a fiatal Letourneurt s átfutván a víz alá merült födélzeten, a kormányfélen lévő vitorlarúdra helyezi őt. Atyja és én fölkapaszkodunk oda hozzá.

Aztán körültekintek. Az éj elég világos, hogy megláthassam, mi történik körültem. Kurtis Róbert visszatért helyére s a hátsó födélzeten áll. Egyszerre csak hátul a kormánykerékhez közel, hová még nem hatott föl a víz, észreveszem a homályban Mr. Keart, nejét, miss Herbeyt és Falstent; a hajó orránál az emelvényen a hadnagyot és a kormányost; az árbockosarakban s a vitorlarudakon a hajószemélyzet többi részét.

Letourneur András fölmászott a főárboc nagy kosarába; atyja emelgette föl szegénynek a lábát a kötélhágcsón fokrólfokra, végre az ingadozás dacára is baj nélkül felért.

De Mrs. Kearrel lehetetlen volt boldogulni, nem akart megmozdulni s ott maradt a hátsó födélzeten, bár ki van annak téve, hogy ha a szél fújni kezd, a hullám elsöpri őt. Miss Herbey is ott maradt tehát mellette; nem akarja elhagyni.

Kurtis Róbertnek első gondja az volt, mihelyt a sűlyedés megállapodott, hogy rögtön behuzatott minden vitorlát s leszedette az előárbocot és vitorlarúdjait, hogy a hajó csöndben maradását ne veszélyeztesse. Reméli, hogy ez elővigyázati szabályok után a Chancellor nem fog fölfordulni. De nem sülyedhete minden percben? Fölkeresem Kurtis Róbertet s ezt a kérdést intézem hozzá.

- Azt nem tudhatom, - felel teljesen nyugodt hangon. - Az főleg a tenger állapotától függ. Csak annyi bizonyos, hogy a hajó a jelen viszonyok közt egyensúlyban áll, de ezek a viszonyok pillanatrólpillanatra változhatnak!

- Hajózhat a Chancellor így, mikor két lábnyi a víz fedélzetén?

- Nem, Kazallon úr, de a tenger árja s a szél odább viheti s ha néhány napig így marad, elérkezhetik a part valamely pontjához. Egyébként végső menedékül itt van a tutaj, mely pár óra alatt készen lesz s mihelyt megvirrad, rászállhatunk.

- Ön tehát nem vesztette még el minden reményét, kapitány úr, - kérdezem, meglepetve Kurtis Róbert nyugalma által.

- A reményt sohasem lehet egészen elveszteni, Kazallon úr, még a legborzasztóbb körülmények közt sem. Én csak annyit mondhatok önnek, hogy ha száz esély közül kilencvenkilenc ellenünk, a századik legalább mellettünk van. Egyébként, ha jól emlékezem, a félig elsűlyedt Chancellor éppen oly viszonyok közt van, mint ahogy volt 1795ben a Juno nevű háromárbocos hajó. Húsz napnál tovább maradt ez a hajó így függve a két víz közt. Utasai és matrózai az árbockosarakba menekültek s végre parthoz érkezvén, akik addig életben maradtak s kiállták a fáradalmakat és az éhséget, azok meg voltak mentve. Ez nagyon ismeretes eset a tengerészet történetében, azért jut e percben mindjárt eszembe. No, hát miért ne lehetnének a Chancellor utasai és matrózai, akik odáig kiállják, épp oly szerencsések, mint a Juno hajó személyzete?

Erre talán sok ellenvetést lehetne tenni Kurtis Róbertnek, hanem e szóváltásból annyi legalább kiderül, hogy kapitányunk még nem vesztette el minden reményét.

Minthogy azonban az egyensúly viszonyai minden percben rosszra fordulhatnak, jobb lesz a Chancellort inkább korábban, mint későbben elhagyni. El is határoztuk, hogy holnap reggel, mihelyt az ács elkészítette a tutajt, reá szállunk.

De képzelhető, mily iszonyú kétségbeesés ragadta meg embereinket, mikor éjféltájban Daoulas észreveszi, hogy a tutaj eltünt! A kötelek, bár szilárdak voltak, elreszelődtek a hajó alámerült fekvése miatt s az összeácsolt talp, bizonyosan már több mint egy órája, hogy elúszott!

Mihelyt a matrózok meghallják ezt az új szerencsétlenséget, kétségbeesetten ordítoznak.

- Tengerre! le az árboccal a tengerre! - kiabálják e szerencsétlen őrjöngők.

S el akarják vagdalni a köteleket, hogy az árbocokat ledöntsék s rögtön új tutajt készítsenek belőlük.

De Kurtis Róbert meggátolja.

- Helyeitekre, legények! - kiált. - Egy kötelet se merjen senki elvágni az én parancsom nélkül! A Chancellor egyensúlyban áll! A Chancellor még nem sűlyed!

A kapitány szilárd hangjára a matrózok visszanyerik hidegvérüket s habár egyik és másik dúlfúl magában, de mindegyik elfoglalja a számára kijelölt helyet.

Mihelyt megvirradt, Kurtis Róbert fölmegy s figyelmesen körüljártatja szemeit a tengeren. Hiába keresi! A tutaj már nem látható sehol. Elinduljanak keresni a kis csónakkal? A keresés sokáig tarthat és veszélyes lehet. Nem! Lehetetlen elindulni, mert nagy a hullámzás s azt a törékeny kis lélekvesztőt hamar fölfordítná.

Újabb tutajt kell hát összeállítni s azonnal hozzá is kezdenek.

Mióta erősebben kezd hullámzani, Kearné asszonyság végre rászánta magát, hogy elhagyja helyét, ahol eddig volt, a hátsó födélzeten s nagy bajjal föl is jutott a nagy árbockosárba, hol egészen aléltan ledőlt. Mr. Kear Huntly Silassal a hátsó árboc kosarán foglalt helyet. Mrs. Kear és miss Herbey mellett vannak még azonkívül Letourneurék mindketten ezen a szűk téren, mely mindössze tizenkét láb átmérőjű, ahol legszélesebb. De köteleket húztak nekik egyik vitorlarúdtól a másikig, hogy belekapaszkodhassanak, ha a hajó inog. Kurtis Róbert azonfölül még egy vitorlát tétetett fejük fölé, mely legalább a két nőt betakarja.

Azt a néhány hordót, mely az elmerülés után az árbocok közt úszott s melyeket idejekorán összegyűjtöttek, fölhúzták az árbocokra s szilárdul a kötelekhez kapcsolták. Besózott hús, kétszersült és ivóvíz van ezekben s ebből áll most összes élelemtárunk.

XXXIII.

December 18-tól 20-ig.

Ma megváltozott az idő s a szél erősebben fúj. Ne panaszkodjunk, mert kedvező. Csupán csak azzal az óvatossággal élnek, hogy az árbocot egy támasztórúddal megerősítik, nehogy az erősen kifeszített vitorla miatt eltörhessen. Erre aztán kissé gyorsabban kezd úszni a nehézkes alkotmány s most már hosszas nyomot is hagy maga után a vízen.

Délután félig felhők borították el az eget s a hőség valamivel kisebb volt. A hullám erősebben hintázta tutajunkat s két vagy három hullám átcsapott rajta. Szerencsére, néhány deszkaszálból két lábnyi magas kerítést bírt csinálni az ács s így jobban meg vagyunk védve a tenger ellen.

Az élelmiszereinket s ivóvizünket tartalmazó hordókat is erősen lekötözik kettős kötelekkel. Ha valami hullám elragadná tőlünk azokat, a legiszonyúbb nyomorba jutnánk. Remegés nélkül nem gondolhatunk ez eshetőségre!

18án a matrózok néhány szálat szedtek össze ama tengeri növényből, mely sargasso név alatt ismeretes s mely hasonló ahhoz, amilyet már a Bermudák és HamRock közt találtunk. E növény cukoranyagot tartalmaz. Rábeszélem útitársaimat, hogy próbálják csak a szárát rágcsálni. Megteszik s ez a cukros nedv egészen fölüdíti gégejöket s ajkaikat.

Különben semmi újság ezen a napon. Csak azt veszem észre, hogy néhány matróz, különösen Owen, Burke, Flaypol, Wilson és a néger Jynxtrop maguk közt gyakran tanakodnak, de nem tudom, hogy miről. Azt is észre veszem, hogy elhallgatnak, ha a tisztek vagy az utasok közül közeledik hozzájuk valaki.

Kurtis Róbert már én előttem észrevette ugyanazt. Ezek a titkos beszélgetések nem tetszenek neki. Fölteszi magában, hagy nagyon vigyázni fog ez emberekre. A néger Jynxtrop és Owen matróz határozottan két gazember, kiktől tartani kell, mert magukkal ragadhatják társaikat is.

19ikén a hőség rendkívüli volt. Egy felhőcske sincs az égen. Szél nem fújja a vitorlát s a tutaj egy helyen áll. Néhány matróz megfürdött a tengerben s ez a fürdés valóban könnyebbséget szerzett nekik, amennyiben némileg csökkentette szomjúságukat. De nagy veszéllyel jár ez a kisérlet, mert cápák úszkálnak a habok közt s egyikünk sem követi ama gondatlanok példáját. Ki tudja azonban, vajjon később nem fogjuke utánozni őket? Ha látjuk a tutajt így mozdulatlan, az óceánt lassan gyűrűzve, a nélkül, hogy csak egy habocska zavarná, a vitorlát lomhán függve az árbocon, nem félhetünke attól, hogy ez az állapot még sokáig fog így tartani?

Walter hadnagy gyengélkedése a legnagyobb mértékben aggaszt bennünket. Ezt a fiatal embert lassú láz sorvasztja s enyhíteni nem tudunk szenvedésén, mert mikor a víz elborította a Chancellort, a gyógyszeresládika elveszett a hullámok közt.

Különben e szegény fiú bizonyosan mellbeteg s egy idő óta a betegség rettenetesen előrehaladt nála. A külső jelekből következtetve, nem csalódhatunk. Walter szárazon köhécsel; lélekzete rövid s nagyon izzad, főleg reggel; mindegyre soványodik, orra meghosszabbul, kiálló arccsontjai piros szinük által élénken kiválnak az arc egészben sápadt színétől, orcái beestek, ajkai összehúzódtak. De volna bármily viszonyok közt szegény hadnagy, a gyógyszer nem használna e kérlelhetlen betegség ellen.

20ikán a hőség épp oly nagy, a tutaj épp oly mozdulatlan, mint előtte való nap. A nap égető sugarai áthatnak sátorunkon s a hőség által eltikkasztva, olykor csak úgy lihegünk. Mily türelmetlen várjuk a percet, mikor a kormányos kiosztja köztünk azt a kis vizet! Mily módon nyeljük le e néhány csepp meleg folyadékot! Akit soha sem kínzott szomjúság, az nem képes engem megérteni.

Walter hadnagyot szörnyen gyötri a láz s ő többet szenved a szomjúság miatt, mint bármelyikünk. Láttam, hogy miss Herbey a szegény beteg számára engedte át csaknem az egész vizet, melyet ő kapott. E részvétteljes és könyörületes szívű fiatal leány mindent megtesz, amit csak tehet, hogy legalább könnyítse, ha egészen le nem csillapíthatja szerencsétlen társunk szenvedését.

Ma miss Herbey így szól hozzám:

- Ez a szegény naprólnapra jobban elgyöngül, Kazallon úr.

- Igen, kisasszony, - válaszolám, - s mi nem tehetünk érte semmit, semmit!

- Vigyázzunk, - szólt miss Herbey - meghallhat bennünket!

Aztán a tutaj szélére megy, ahol leül s kezeire támasztva fejét, gondolatokba mélyed.

Ma egy sajnálatra méltó dolog történt, amit föl kell jegyeznem.

Valami egy óra hosszáig igen élénken beszélgetnek Owen, Flaypol, Burke matrózok s a néger Jynxtrop. Susogva beszélnek s kezeikkel hevesen hadarásznak, ami arra mutat, hogy igen izgatottak lehetnek. A beszélgetés végén Owen fölkel s egyenest a háttér felé megy, a tutaj azon része felé, mely az utasok számára van fönntartva.

- Hová mész, Owen? - kérdi a kormányos.

- Ahol dolgom van, - felel a matróz szemtelenül. E durva feleletre a kormányos fölkel helyéről, de Kurtis Róbert már ő előtte ott termett s szemközt áll Owennal.

A matróz farkasszemet néz kapitányával s vakmerőn szól:

- Kapitány, beszélni valóm van önnel a pajtásaim nevében!

- Beszélj, - felel Kurtis Róbert hidegen.

- A pálinkát illeti, - folytatja Owen. - Ön tudja, kapitány, azt a kis tonnát... Tán bizony a léhűtők vagy a tisztek számára tartogatják?

- Aztán? - szólt Kurtis Róbert.

- Aztán azt akarjuk, hogy minden reggel kiosszák a porciónkat, egyegy pohárkával, mint azelőtt szokták.

- Nem, - felel a kapitány.

- Mit mond ön?... - kiált Owen.

- Azt mondom, hogy: nem.

A matróz élesen szemébe néz Kurtis Róbertnek s förtelmes vigyorgás húzódik át ajkain. Egy pillanatig haboz, mintha tanakodnék magában, folytassae követelését, de visszatartja magát s anélkül, hogy egy szót szólna, visszatér társaihoz, kikkel halkan tanácskozik.

Jól tette Kurtis Róbert, hogy ilyen határozottan megtagadta kívánságukat? A jövő majd megmutatja. Midőn én erről az esetről beszéltem vele, azt mondta nekem:

- Pálinkát ezeknek az embereknek? Inkább a tengerbe vetném azt a tonnát!

XLV.

Január 16.

Mindnyájan a vitorlákon elterülve fekszünk. Ha valami hajó menne el mellettünk, azt hinnék, holtakkal borított gazdátlan jószágot látnak.

Irtózatosan szenvedek. Oly állapotban van ajkam, nyelvem, torkom, hogy azt hiszem, nem is bírnék enni s mégis vad pillantásokat vetünk egymásra, társaim meg én.

A hőség ma annál nagyobb, mivel a lég zivataros. Sűrű gőzfelhők emelkednek föl, de igazán azt hiszem, mindenütt eshetik, csak a mi tutajunkon nem.

Mindenki sóvár szemmel kíséri azonban az emelkedő felhőket. Ajkaink feléjök nyílnak. Letourneur úr esdeklőleg nyújtja föl kezét a könyörtelen ég felé.

Hallgatom, vajjon valami távoli mormogás nem jelentie a vihart. Délelőtt tizenegy óra körül jár az idő. A felhők föltartóztatták a napsugarakat, de nem látszanak már villamosaknak. Világos, hogy a zivatar nem fog kitörni, mert a felhőtömeg egyforma színbe öltözött s széleik, melyek oly élesen kiváltak napfelkeltekor, most beolvadtak a szürkés egyformaságba. Most már az egész csak sűrű köd.

De hát nem fejlődhetike ki eső e ködből, akármily kevés eső, ha csak néhány csepp is!

- Esik! - kiált föl egyszerre Daoulas.

Valóban, mintegy fél mérföldnyire a tutajtól az eget egyenközű sugárforma vonalak hasogatják át. Esik az eső s látom, mint ütődnek cseppei az Óceán fölszínére. A szél, mely az imént fújdogált, felénk hajtja. Csak előbb ki ne fogyjon ez a felhő, míg hozzánk nem ér!

Az Isten végre megkönyörül rajtunk. Az eső nagy cseppekben hull, mint ahogy a zivataros felhőkből hullni szokott. De ez a zápor nem fog sokáig tartani s össze kell gyüjteni mind, amennyi vizet csak adhat, mert már élénk világosságtól kezd ragyogni a felhő alsó széle a láthatár fölött.

Kurtis Róbert fölállíttatta a tört hordót, még pedig úgy, hogy amennyi vizet csak lehet, annyit fogjunk föl vele s kiterítteti a vitorlákat, hogy még nagyobb területen fölfoghassuk a vizet.

Mi mind hanyatt fekszünk s nyitva tartjuk szájunkat. Az eső arcomat öntözi, megáztatja ajkamat s érzem, hogy lecsepeg egészen torkomba! Ah! kimondhatlan élvezet! Az élet ömlik belém! Torkom nyákhártyái megnedvesülnek ez érintésre. Nemcsak iszom, hanem szinte belélegzem ezt az éltető vizet, mely áthat lényem legmélyebb bensejébe!

Az eső körülbelül húsz percig tartott, aztán a felhő, félig kifogyva, szétfoszlott a távolban.

Mikor fölkeltünk, mint jobb emberek keltünk föl; igen, «jobbak». Egymásnak kezeit szorongatjuk, beszélünk egymással. Úgy képzeljük, mintha már megszabadultunk volna! Az irgalmas Isten majd küld nekünk megint újabb felhőket, melyek ismét vizet hoznak nekünk!

Aztán az a víz sem vesz el, mely tutajunkra esett. A hordóban és a vitorlákban fölfogtuk, de drágán meg kell őriznünk s csak cseppenként osztogatni szét.

A hordóban van valami két vagy három itce esővíz s ha kicsavarjuk a vizet a vitorlákból, azzal jelentékenyen fog szaporodni készletünk.

A matrózok éppen hozzá akarnak kezdeni e kicsavaráshoz, mikor Kurtis Róbert megállítja őket.

- Várjatok egy percig! - szól. - Vajjon ihatóe ez a víz?

Reá tekintek. Miért ne volna iható ez a víz, mely semmi egyéb, mint esővíz?

Kurtis Róbert a bádogpohárba facsar egy kis vizet az egyik vitorlából; aztán megkóstolja s nagy meglepetésemre kiköpi.

Aztán én is megkóstolom. Ez a víz egészen sós! Mintha csak a tenger vizét kóstolnám!

Az az oka, mert a vitorlák már oly régóta kitéve lévén a hullámok érintésének, magukba szítták a tenger vizéből a sót. Az nagy baj! De nem tesz semmit! Bízzunk az Istenben. Azonkívül maradt még pár itce iható víz a hordóban. S aztán láttuk, hogy eljött az eső. Majd eljön megint!

LI.

Január 24.

Hol vagyunk? Az Atlantióceán melyik részére vetődött a tutaj? Kétszer kérdeztem Kurtis Róbertet s nem tudott nekem határozottan felelni. Mivel azonban mindig figyelt a tenger árjainak s a szeleknek irányára, azt véli, hogy nyugat felé haladhatunk, azaz a part felé.

Ma a szél teljesen megszűnt. A tenger mindamellett erősen hullámzik, ami azt mutatja, hogy keleten valami fölzavarta a vizet. Kétségkívül valami vihar rázkódtatta meg az Atlanti-óceánnak azon részét. A tutaj nagyon hányódik. Kurtis Róbert, Falsten, az ács, amennyi erejük még maradt, arra használják, hogy kötelekkel jobban egymáshoz erősítsék szétválással fenyegető részeit.

Minek fáradnak? Hadd váljanak szét végre e deszkaszálak? Hadd nyeljen el bennünket az óceán! Minek küzködünk vele ezért a nyomorúságos életünkért?

Valóban kínszenvedéseink elérték a legmagasabb fokot, amit ember kiállhat. Lehetetlen, hogy ezen már túlmehessenek! A hőség tűrhetetlen. Izzó ólom ez, ami az égből reánk ömlik. Izzadságban fürdünk rongyaink közt s ez az izzadás még növeli szomjúságunkat. Nem, én nem bírom leírni, hogy mit érzek! Hiányzanak hozzá a szavak, mikor emberfölötti kínokat kell kifejezni!

A fölüdülés azon egyetlen módja, melyet azelőtt olykor használhattunk, most már lehetetlenné vált. Egyikünk sem gondolhat arra, hogy megfürödjék, mert Jynxtrop halála óta a cápák seregestül gyűltek ide s folyvást körülveszik a tutajt.

Ma megkísértettem, hogy egy kis ivóvizet szerzek magamnak, oly módon, hogy elpárologtatom a tengervizet; de minden türelmem mellett sem bírtam annyira menni, hogy egy kis vászon rongyot megnedvesíthessek általa. Aztán az üst sem birt ellenállni a tűznek, mert már nagyon kopott volt; fölolvadt s kényszerültem abba hagyni munkálkodásomat.

Falsten mérnök most már csaknem végkép odavan s legfölebb egykét nappal fog túlélni bennünket. Sőt mikor fölemelem fejemet, már nem is látom őt. A vitorlák alatt fekszik vagy meghalt már? Csak az erélyes kapitány, Kurtis áll egyedül ott elől és széttekint! Ha arra gondolok, hogy ez az ember... még remél!

Én lefekszem a tutaj hátsó részén. Ott fogom bevárni halálomat. Mennél előbb, annál jobb.

Hány óra mult el igy, nem tudom...

Egyszerre csak hangos kacagást hallok. Egyikünk megbolondult bizonyosan!

Ez a kacagás még hangosabb lesz. Én föl sem emelem a fejemet. Mit bánom én! Néhány összefüggéstelen szó azonban eljut egészen hozzám:

- Mező, mező! Zöld fák! Korcsma a fák alatt! Hamar! hamar! pálinkát ide, gint, vizet! Egy guineet adok minden cseppért! Megfizetem! Van nálam arany! Arany van nálam!

Szegény őrjöngő! A bank összes aranyával sem vehetnél e percben egy csepp vizet.

Flaypol matrózt szállta meg az őrjöngés; ő kiabál:

- Szárazföld! Itt a szárazföld!

Ez a szó fölvillanyozná a holtat is! Kínos erőlködéssel megmozdulok s fölülök. Szárazföldnek se híre, se hamva!

Flaypol sétál a födélzeten s nevet. Dalol s kezével integet valami képzeletbeli part felé. Bizonyos, hogy hiányzanak nála a látás, hallás, ízlés egyenes benyomásai, hanem valami pusztán agybeli tünemény pótolja azokat.

Beszélget is távollévő barátjaival. Behívja őket az ő cardiffi korcsmájába. Ott kínálgatja őket ginnel, whiskyvel, vízzel, - főkép vízzel, vízzel, melytől megrészegszik! Most nekiindul, keresztülkasul jár ezeken a félig aléltan fekvő testeken, tántorog minden lépésnél, leesik, meg fölkel s mámoros hangon danol hozzá. Úgy látszik, mintha eljutott volna a részegség legmagasabb fokára. Őrjöngésének uralma alatt már nem szenved többé s szomja le van csillapítva. Ah! bárcsak én is megőrülnék, mint ő!

Vajjon a szerencsétlen úgy végzie be, mint a néger Jynxtrop s beugrik a habok közé?

Daoulas, Falsten, a kormányos, bizonyosan azt gondolták, mert ha Flaypol meg akarja magát ölni, nem fogják engedni, hogy «abból hasznok ne legyen»! Íme, föl is kelnek, utána mennek, vigyáznak rá! Ha Flaypol a tengerbe akar ugorni, ezúttal nem engedik oda a cápáknak!

De nem történt így. Miután őrültségében Flaypol egészen holtrészeggé vált, mintha attól a sok szeszes italtól kábult volna el, amivel deliriumában barátait kínálgatta, eldőlt, mint egy darab fa s mélyen elaludt.