Jules Verne

Az Orinocon fölfelé

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-703-8

MOBI ISBN: 978-963-453-704-5

Tartalomjegyzék

1. Első rész

1. I. Fejezet - Miguel úr és két kollégája

2. II. Fejezet - Martial őrmester és unokaöcscse

3. III. Fejezet - A Bolivar Simon födélzetén

4. IV. Fejezet - Az első érintkezés

5. V. Fejezet - A Maripare és a Gallinetta

6. VI. Fejezet - Szigetről-szigetre

7. VII. Fejezet - Buena Vista és La Urbana közt

8. VIII. Fejezet - Porfelleg a szem határán

9. IX. Fejezet - Három bárka egymás mellett

10. X. Fejezet - A Meta torkolatánál

11. XI. Fejezet - A pihenő Atures falvában

12. XII. Fejezet - Paterne Germain egy-két megjegyzése

13. XIII. Fejezet - Vigyázz, jön a tapir!

14. XIV. Fejezet - A chubasco

15. XV. Fejezet - San-Fernando

2. Második rész

1. I. Fejezet - Egy és más az elmult időkből

2. II. Fejezet - Az első nyom

3. III. Fejezet - Két napi tartózkodás Danacoban

4. IV. Fejezet - Assomption Emmánuel jó tanácsai

5. V. Fejezet - A marha-csorda és a villamos angolnák

6. VI. Fejezet - Szörnyű aggodalmak

7. VII. Fejezet - Pihenő a Maunoir-hegyfoknál

8. VIII. Fejezet - A fiatal indiánus

9. IX. Fejezet - A Sierrán keresztül

10. X. Fejezet - A Frascaesi gázló

11. XI. Fejezet - Santa-Juana

12. XII. Fejezet - A segélythozók

13. XIII. Fejezet - Két hónap a hittérítő-telepen

14. XIV. Fejezet - Viszontlátásra

II. Fejezet

Martial őrmester és unokaöcscse

A három tudós augusztus 12-én szándékozott útra kelni, épen az esős évszak közepén.

Egy nappal a tudósok elutazása előtt a Ciudad Bolivar-szálló egyik vendégszobájában két utas beszélgetett egymással. Épen akkor érkeztek meg. Az Alameda-sétatérre nyiló ablakon át üdítő levegő áradt a szobába.

Az ifjabbik így szólott idősebb útitársához:

- Én most átmegyek a magam szobájába, kedves Martialom; a miket az elébb szivedre kötöttem, ne feledd el, vigyázz, el ne járjon véletlenül a szájad...

- Legyen nyugodt, Jean...

- No tessék, már újra megbotlott a nyelved, öreg Martial.

- A nyelvem?

- Az hát. Nem megmondtam, hogy engem tegezned kell.

- Lánczosadta, persze hogy tegeznem kellene mag- akarom mondani téged, de átkozottul nehéz dolog az, ha már az ember másként szokta meg.

- Nem volt elég hosszú idő, mig Caracasig jutottunk.

- Egész úton tegeztél az útitársak előtt.

- Igaz, ... igaz - felelé Martial őrmester.

- És most, mikor Bolivarba megérkeztünk, mikor tulajdonképen csak küszöbén vagyunk annak az útnak, mely, ha szerencsésen végződik, olyan nagy örömet, ha pedig nem, akkor olyan keserű csalódást fog szerezni, most...

Az ifjú nem merte tovább mondani, szeme könybe lábadt, keble hullámzott; nagy erejébe került, míg felindulását leküzdötte.

Majd mosolyra derült arczczal folytatá:

- Most feledkezel meg arról, hogy te nagybátyám vagy, én pedig unokaöcséd...

- Vén tökfilkó vagyok! - kiáltá Martial és az öklével egyet ütött a fejére.

- No no, ne légy olyan szigorú, öreg Martial, - engesztelé az ifjú; - miért is kerül neked olyan nagy megerőltetésedbe az, hogy tegezzél engem? Hiszen én téged már kis koromban is mindig tegeztelek, no nem?

- Igen, igen, de én téged nem - felelé az őrmester, és szerető, nyájas pillantással nézett az ifjúra, a kit ezentúl unokaöcscsének kell szólítania, a kit ezentúl tegeznie kell.

- Aztán a spanyol nyelvről sem szabad megfeledkezned, Martial - figyelmezteté az unokaöcs.

- Hagyj békét nekem a «spanyol csizmád»-dal, feltöri a nyelvemet az a rettenetes nyelv.

- Hiszen egész úton tanítottalak, igaz-e?

- Igaz a, csakhogy arabusul volt az nekem. Mióta csak az eszemet tudom, mindig francziául beszéltem, s most vén szamár-fejemmel nehéz azt a spanyol zagyvalékot megtanulni.

- Majd megválik, kedves öregem.

- Egyet-mást még csak össze tudok rakni abból az ötven szóból, a mit a tökfejembe valahogy belevertél. Hallgass csak ide: Spanyolul így kérek ennivalót: Deme usted algo de comer; inni: Deme usted de beber; éjjeli szállást: Deme usted una cama. Meg tudom kérdezni valaminek az árát: Cuánto vale esto? Meg is köszönöm a szivességet: Gracias. Jó napot kivánok: Buenos dias; jó estét kivánok: Buenos noches. A mi pedig nálam a legfontosabb, tudok amúgy istenigazában káromkodni: Carambi de carambo de caramba...

- Elég volt már a jóból! - vágott közbe Jean, s kissé kipirult az arcza. - Káromkodnod nem szükséges, arra nem tanítottalak, ne is igen hozakodjál elő gyakran vele...

- Micsoda, egy becsületben megőszült őrmestertől ilyet akarsz kivánni? Kenyerem javát megettem, de örökké csak hájfejű bundásokkal volt dolgom, s mi lett volna, ha közéjük nem csördítettem volna egy-egy mennydörgős mennykövet. Az ilyen hathatós beszédnek volt is aztán látszata. Őszintén megvallom, hogy az egész spanyol vartyogásban csak a czifra káromkodások tetszenek nekem.

- Ugyan, ugyan, Martial! - mondá elszörnyülködve az unokaöcs. - Hát ezért tanultad meg olyan hamar?

- Bizony azért. Neked nem tetszik, de Kermor ezredes, az én volt jó ezredesem sohasem vette tőlem zokon, ha ki-kiöntöttem a szívemet a kaszárnyában, már tudniillik a magam módja szerint.

A mint az őrmester az ezredes nevét említette, Jeannak elborult az arcza, s újra köny szökött a szemébe.

- Jean, hallgass reám! Ha az Úr Isten így szólana most hozzám: «Őrmester, egy óra múlva szemtől-szembe fogsz állani a te ezredeseddel, de nyomban reá a mennykő sujt a nyakad közé; mit óhajtanál inkább?» ... Én így felelnék: «Uram Istenem, hadd lássuk azt a mennykövet, de minél előbb!»

Az őrmesternek is megnedvesedett a szeme. Jean odament hozzá, letörülte a könyet az orczájáról, és hosszan nézett a becsületes, derék, hűséges Martial szemébe. Az őrmester kebelére ölelte unokaöcscsét, de az óvatosan figyelmeztette, hogy ne szeresse őt olyan nagyon.

- Hiszen, ha lehetne, nem szeretnélek, de nem lehet, nem lehet...

- Akarom, hogy ne szeress, legalább akkor ne mutasd, mikor mások is látják.

- S ha senki sem látja?

- Akkor csak szeress úgy, a mint eddig szerettél, öreg. Azt pedig még egyszer a szivedre kötöm, hogy unokaöcséd vagyok, bánjál velem nagybátyai szigorral!

- Szigorral? - Jóságos Istenem!... - sóhajtott Martial őrmester - szigorral?

- Természetesen. A világnak azt kell látnia, hogy a szigorú nagybátya magával hozta unokaöcscsét, mert nem akarta, hogy otthon egyedül maradjon és rakonczátlankodjék.

- Ugyan úgy-e?

- Az őrmester unokaöcscsét ránczba szedi, mert katonát akar belőle nevelni.

- Katonát?...

- Azt; már pedig a katonának mindenhez hozzá kell szoknia, különben ellágyul s nem vehetni hasznát.

- De hátha nem ad okot a szigorúságra?

- Majd megválik - jegyzé meg Jean mosolyogva, - én azt hiszem, gyámoltalan egy rekruta lesz belőle...

- Gyámoltalan rekruta!... Azaz, hogy -

- Ha mások füle hallatára annak rendje és módja szerint lehordottad...

- Négyszem között majd megkövetem alázatosan! - kiáltá Martial.

- Azt sem bánom, öreg Martial, de csak úgy, ha nem látja senki. Most pedig ideje már, hogy lefeküdjünk. Eredj a szobádba, én az enyémnek az ajtaját belülről bezárom.

- Ne álljak őrt az ajtód előtt? - kérdé Martial.

- Nincs rá szükség. Nem kell semmi veszélytől sem félnünk.

- Nem, nem, de mégis talán...

- Ugyancsak kizökkennél újra a szigorú nagybácsi szerepéből, öreg, mit gondolna a világ, ha látná, hogy őrangyala vagy az unokaöcsédnek?

- Lánczoslobogós, megint a szerep! Lásd, még most sem tudom elgondolni, hogy miért kellett neked hazulról eljönnöd?

- Mert kellett!

- Miért nem maradtál a chantenay-i vagy nantesi házban?

- Kötelesség űzött el hazulról, szent kötelesség.

- Egymagam is megfeleltem volna annak a kötelességnek?

- Nem.

- Erős koponyám, erős karom van, katonának kenyere az, hogy a veszélylyel szembeszálljon; neked nem való az...

- Csitt, öreg! Akartam, hogy veled jöjjek, unokaöcsédnek joga volt ehhez, tudhatod.

- Mit mond az ezredes, ha - ha feltaláljuk őt, ha erre minket megsegít az Isten, s téged megpillant?

- Nos hát, megszorítja az ő hűséges katonájának a kezét, megköszöni neki, hogy engemet is magával hozott, hogy teljesítette a kötelességét, a mint hogy én is teljesíteni akarom az én kötelességemet.

- Jól van no... jól van; az ujjad körül csavarsz megint, azt teszed velem, a mi neked tetszik - mondá az őrmester.

- Úgy van az rendjén öregem; a nagybácsik arra valók, hogy unokaöcscseiknek vakon engedelmeskedjenek - de ezúttal csak négyszem között. Most pedig jó éjszakát. Holnap korán reggel az Orinoco-gőzhajójának a fedélzetén kell lennünk, hogy útunkat megkezdjük.

- Jó éjszakát Jean!

- Jó éjszakát, barátom, egyetlen jó barátom! Viszontlátásig holnap reggel! Az Isten segítsen meg minket!

Martial csendesen kiment unokaöcscse szobájából, megvárta míg Jean belülről az ajtót bezárta, aztán hallotta, a mint az ifjú estéli imádságát félhalkan elmondá. Akkor aztán ő is bement a maga szobájába, s így fohászkodott fel:

- Úgy... úgy, - a Mindenható viseljen reánk gondot, mert nem kicsi munka vár reánk.

Kicsoda lehet ez a két franczia? Miért jöttek Venezuelába? Miért kell az ifjabbiknak az unokaöcs, s a nagyobbiknak a nagybácsi szerepét játszania? Mi czéljuk lehet, hogy az Orinoco-gőzössel a hatalmas folyón felfelé igyekeznek?

Erre a sok kérdésre egyelőre nem felelhetünk meg, majd a történet folyamán megtudunk mindent.

Tény az, hogy francziák, hogy Bretagneból, Nantes vidékéről valók. Sajátságosnak tetszik a közöttük levő viszony, valamint azt sem tudjuk, hogy mi fűzi kettejöket ahhoz a bizonyos Kermor ezredeshez, a kinek a nevét gyakrabban, még pedig megindultsággal emlegették?

Az ifjabbik nem lehetett több tizenhat-tizenhét évesnél, középmagas termetű, jól kifejlődött, széles vállú ifjút mutatott: arcza komoly, s ha el-elmélázott vagy gondolatokba merült, csaknem szomorú volt. Édes mosolya, szelid tekintete, üde ajka és két gyöngysor foga csak megvesztegető bájt kölcsönöztek neki.

Az idősebb mintegy ötven éves férfiú volt, igazi tőrülmetszett franczia sergeant. Addig szolgált a franczia hadseregben, a míg ereje birta, aztán elbocsátották, s ő beállott Kermor ezredeshez, a ki neki a franczia-porosz háborúban megmentette az életét. Hűséges vén szolga lett belőle, a ki zsörtölődött, lármázott, bizalmaskodott az urával, de bármely pillanatban vérét ontotta volna a családért. Dada, pesztonka, lovagló-mester, inas, táncz- és énektanító volt egy személyben a kis gyermek mellett, s mindent elkövetett, hogy a lehető legnagyobb mértékben elkényeztesse őt.

Martial őrmester nem kövér, de roppant izmos, edzett katona volt, a hosszú katonai szolgálat alatt hideghez, meleghez egyaránt hozzászokott. Pattogott, káromkodott, mindennel elégedetlen volt, senkiben sem bizott, legkevésbbé pedig önmagában, de azért arany volt a szíve, s az ezredesért meg Jeanért bármely pillanatban embervért is ontott volna.

Megható hűséggel, gyöngédséggel őrködött az ifjú felett! A világért sem engedte volna meg, hogy unokaöcscséhez bárki is szóljon, s a ki csak egy árva szóval meg merte volna bántani, annak nyilván keresztül ment volna a lelkén is. Míg Francziaországból Amerikába érkeztek, a «Pereire» utasai valósággal megsajnálták a szegény ifjút, kire a morózus, vasvillaszemű nagybácsi olyan Argus-szemekkel vigyázott. Egyik másik már-már közbe akarta magát vetni, de Martial mord arcza és nyers szava rögtön vissza riasztotta jó szándékától.

Utasaink ha nem is nagy, de mindennel jól felszerelt podgyászt hoztak magukkal. A szükséges fehér- és ruhaneműeken kívül volt ott meleg gyapjútakaró, két pár revolver, puska, elegendő lőpor, mert hátha ilyesmire is lesz majd szükség útközben.

Hogyan?... Az Orinoco vidékén nem járhat az utas bátorságosan, holmi rablótámadástól vagy veszedelmes vadállatoktól is kell félnie?

Bizony félhet. Egészen az Apur torkolatáig semmit sem kell félni, de azonfelül egész San-Fernandóig ajánlatos, hogy az utasok vigyázzanak magukra, s a hirhedt quivos-indiánusokra. A folyó felsőbb része meg minden inkább csak nem biztonságos. Az itt lakozó bennszülöttek még egészen vadak.

Egyelőre azonban a három tudós csak San-Fernandóig akart menni, hogy a két francziának minő terve van a jövőre, azt nem tudjuk; ők maguk sem tudták.

Kermor ezredes ezelőtt tizennégy évvel hagyta el hazáját, Venezuela felé vette az útját a nélkül, hogy a világon bárkinek is megmondta volna, hogy mit keres Amerikában. E történet folyamán hihetőleg ezt is meg fogjuk tudni. Martial és Jean beszélgetéséből erre vonatkozólag édes-kevés volt a nyomravezető.

A nagybácsi és az unokaöcs ezelőtt három héttel ültek fel Saint-Nazaire-ban a «Pereire»-re, mely az Antillákhoz indult el. Innen egy más hajón a Caracas egyik kikötőjébe La-Guayrába jöttek, honnan vasuton érkeztek Venezuela fővárosába.

Caracasban nem a város szépsége, hanem egyéb ok miatt maradtak egy hétig. Szorgosan kitudakoltak mindent, a mire nekik későbbi utjokban szükségük lehet. Mindössze csak azt tudták meg, hogy mi módon juthatnak el a legkönnyebben San-Fernandóba. Ott majd - úgy remélte - biztosabb forrásokra akad, s ha kell, még tovább is hatolnak, akár az Orinoco forrásvidékéig.

Másnap Jean és Martial az Orinoco gőzösével a hatalmas folyón fölfelé szándékoztak menni, s első czéljuk San-Fernando volt.

XI. Fejezet

A pihenő Atures falvában

Szeptember 1-jén, reggel 6 órakor elhagyta a három falca ezt a veszedelmes vidéket. Mindnyájan meg voltak arról győződve, hogy halálos veszedelemtől menekültek meg.

Miguel úr megjegyezte, hogy ideje volna már azokat a bizonyos «erélyes lépések»-et a quivas-ok kipusztítására megtenni, melyeket a kongresszuson elhatároztak volt.

- Megérdemeltem, a mit kaptam - vélekedék Martial őrmester, midőn a vállába fúródott nyilat kihúzta.

A derék őrmesternek keservesebb vala a szemrehányás, melyet önmagának tett, mint a sebokozta fájdalom.

Jean tőle kitelhetőleg ápolta nagybátyját, de a sebkezeléshez a jóakarat egymagában nem elég. A szerencsés véletlen úgy akarta, hogy kéznél legyen Paterne úr, a ki mint természettudós, valamicskét az orvosi tudományhoz is értett, s kézi gyógyszertárában hathatós gyógyító-szerek voltak. Azon bizonyára nem fog senki megütődni, hogy Helloch készségesen segédkezett doktor barátjának.

A «Gallinetta» utasainak a száma tehát kettővel megszaporodott, s a két új utast meghatotta az a csaknem nőies gyöngédség, melylyel Kermor Jean a vén katonát elhalmozta.

Paterne gondosan megvizsgálván a sebet, úgy tapasztalta, hogy rézsút, mintegy három czentiméterre hatolt be a nyil az őrmester balvállába, sem izmot, sem fontosabb ideget nem fúrt keresztül, csak a bőrt és az alsó kötszövetet sértette meg. Így hát nem lehetett attól félni, hogy komolyabb következményei lesznek, ha ugyan a nyil nem volt megmérgezve.

Az Orinoco mellékén lakó indiánusok nyilaik hegyét a «curare» nevű mérges nedvbe szokták bemártani, mely kigyóméregnek s a maracare nevű növény nedvének a keveréke. Humboldt szerint az Otomacen-indiánusok hajdanában mutatóujjoknak a körmét is ilyen méregbe mártották, s gyakran egy-egy kézszorítással megmérgezték az embert.

Ha az a nyil, mely Martial őrmestert megsebezte, szintén curare-val volt megmérgezve, hatásának csakhamar mutatkoznia kellett. E méregnek a hatásai a következők szoktak lenni: a sebesült elnémul, tagjai megmerevednek, arczának kifejezése eltorzul és mellkasa mozdulatlanná válik, szóval eszméletét csakhamar teljesen elveszti.

Martial akarva, nem akarva megköszönte az udvarias franczia honfitársnak a szivességét, bár magában szidta az áldatlan véletlent, mely a két fiatal urat még közelebb hozta unokaöcscséhez.

A sebesült nemsokára lethargikus álomba merült.

Jean aggódva kérdezte Paterne Germain-től:

- Nemde, aggódik miatta?

- Egyelőre nem mondhatok semmit - felelé Paterne. - Lehet, hogy a seb nagyon jelentéktelen, mely magától beheged ha... ha a nyil nem volt megmérgezve... Várnunk kell, hogy megbizonyosodjunk felőle.

- Kedves Jean - vigasztalá Helloch az ifjút - ne ijedjen meg; a derék Martial úr nemsokára kiheveri ezt a kis karczolást. Ha mérgezett nyil ejtette volna rajta a sebet, eddig már láthatnók a hatását.

- Én sem félek semmi komolyabb veszélytől - tevé hozzá Paterne. - Ha a kötést újjal váltom fel, meglátom majd hányadán vagyunk a kegyed nagybátyjával - akarom mondani: Martial őrmesterrel...

- Az Isten óvja és tartsa meg őt! - sóhajtá az ifjú és szeméből kigördült egy pár könycsepp.

Helloch nem állhatta meg, hogy újra ne vigasztalja:

- Kedves Jean, az Isten meghallgatja az ön kérését, meg fogja tartani a derék Martialt. Mi sem tágítunk mellőle. Ne ijedjen meg! Jóra fordul minden!

Megszorította Jean kezét; s ez a kéz nagyon reszketett. A venezuelai tudósok is igen élénken érdeklődtek Martial állapota iránt. El is határozták mind a három falca utasai, hogy mihelyt Atures falvába érkeznek, ott mindaddig vesztegelnek, míg az őrmester a sebét ki nem heveri. Atures falva mintegy hatvan kilométernyire volt még tőlük.

A szél iránya elég kedvező lévén, gyorsan haladtak. A vitorláknak is jó hasznát vehették. Bizvást számíthattak rá, hogy másnap Aturesbe érkeznek.

Az nap délelőtt még háromszor-négyszer jöttek át a «Gallinettá»-ra Helloch és Paterne, hogy Martial állapotát megfigyeljék.

Martial mélyen és nyugodtan aludt, lélegzése szabályos volt.

Mikor az őrmester délután egy órakor felébredt, kedvesen mosolygott Jeanra, de mintha elkedvetlenedett volna, mikor a két francziát is ott látta.

- Érez még fájdalmat? - kérdé Paterne.

- Már mint én? Hm, ... kár egy szót is vesztegetni az egész históriára!... Karczolás, semmi egyéb... Nem vagyok ón pólyás baba, hogy ilyesmit felvegyek, fel is akarok kelni...

- De nem addig van az, őrmester úr! Ottmarad nyugodtan, mig az orvos úr meg nem engedi - mondá Helloch úr, még pedig nagyon határozott hangon.

- Kedves nagybátyám, fogadj te szót, s majd meglátod, hogy nehány nap múlva hálásan fogod majd megköszönni ez urak szives gondoskodását.

- Jól van no, ... jól van no! - dörmögött Martial, kinek ez a fura kényszerhelyzet sehogy sem akart tetszeni.

Paterne újra bekötötte a sebet, s kijelentette, hogy vérmérgezésről szó sincsen, mert eddig már jelentkeztek volna a mérgezés tünetei.

- Nincs baj, őrmester úr! - mondá vigasztalóan.

- Néhány nap múlva talpra állítjuk - tevé hozzá Helloch.

Mikor a két derék honfitárs visszament a «Moriche»-ba, s Martial egyedül maradt unokaöcscsével, kitört az öregből az eddig visszafojtott elégületlenség:

- No hiszen, szépen vagyunk!... No még csak ez kellett!... Ezentúl örökké a nyakunkon fog ülni ez a két... ez a két franczia...

- Hja, édes nagybácsi, miért gondoskodtál arról, hogy megsebesülj!... Hát arról tehetnek ők? - figyelmezteté félig tréfás, félig komoly hangon Jean.

- Lánczhordtát, persze, hogy az én szamárságom az oka mindennek!... Szégyenlem, hogy úgy viseltem magamat, mint valami bundás rekruta!... Hm, így kell az őrségen álló katonának viselkednie?...

Este felé kikötött a három falca, s minthogy a rabló quivasok támadásától itt is tarthattak, rendre őrködtek az utasok.

Az éjjel csendesen telt el. Martial őrmester mélyen aludt, s midőn Paterne másnap reggel a kötést levette, örömmel tudatta, hogy a seb már hegedőfélben van, s mérgezésnek nyoma sincsen.

Az útat folytatták. Minél közelebb jutottak Atures falvához, annál nehezebb volt a felfelé haladás, mert az Orinoco medre itt roppant örvényző, mintegy kilenczméter magasságból zuhan alá, a szikla partok összébb szorítják, az ár nagy erővel zúdul alá, a folyam medre pedig terraszalakulag menedékes. Sziklák és fűvel benőtt szigethátak állanak ki belőle, s nincs az a csónak, melylyel akár vitorlával, akár evezővel felfelé lehetne juthatni.

Dél tájban érkeztek Puerta-Real-ba. Néhány kunyhóból állott az egész falucska. Itt a három falca kikötött. A bennszülöttek várták a parton, s ajánlkoztak, hogy a podgyászt elszállítják az öt kilométerre eső Aturesig. Ezt az útat gyalog kellett megtenniök; a kormányosok majd gondoskodnak arról, hogy a legények a falcá-kat az Orinoco ez örvényes részén Atures falváig felvontassák. Paterne és Helloch azon gondolkozott, hogy miként szállítsák Aturesbe Martialt.

Az ám, de Martial hallani sem akart arról, hogy vele bibelődjenek, sőt még azt sem fogadta el, hogy Hellochnak a karjára támaszkodjék.

- Köszönöm, Helloch úr, majd elmegyek én a magam lábán, lépést tartok az urakkal.

Az utasok a málhaszállító bennszülöttekkel együtt féltizenkettőkor indultak el Puerta-Realból.

A parti ösvény felfelé kapaszkodott, s néhol olyan keskeny volt, hogy csak egyenkint haladhattak. Elül mentek a málhahordó indiánusok, utánok a tudós geográfusok; Helloch és Paterne Jeannal és Martiallal haladtak, hol utánok, hol mellettük, a mint a gyalog ösvény megengedte. Jean mellé rendesen Helloch szegődött, s igen kedvesen elbeszélgettek. Hogy Martial görbe szemmel nézett Hellochra, arról ugyan ki tehetett?...

Leghátul Paterne baktatott. Gyakran el is maradt a társaitól, mert egy-egy ritkább fajta növény csalta-csalogatta, s nem nyugodott, mig ki nem szedte a kavicsos földből.

A kis karaván nem sietett nagyon. A kapaszkodó nem volt kellemetlen: a sziklás part mellett hatalmasan zúgott alá a szirtes medrű Orinoco, tajtékzó hullámok kavarogtak, s csupán a mennydörgésszerű moraj hiányzott, különben szakasztott olyan volt, mintha vizzuhatag lett volna.

Fél három óra tájban érkeztek meg Aturesbe.

Ez az Orinoco menti falu nyolcz kunyhóból állott, s mintegy harmincz indiánus lakott benne, a kik legfőképpen marhatenyésztéssel foglalkoztak.

Az utasok nem igen válogathattak a szállásban; meg kellett elégedniök azzal a kunyhóval, mely nem volt nagyon düledező. Kényelemről szó sem lehetett, de legalább nyugton voltak a kiállhatatlan moszkitó-legyektől. Hogy miért nem tanyáznak itt ezek a rettenetes apró rovarok, annak okát még Paterne Germain, a természettudós sem tudta. No de vigasztalásúl annál több nigua vagyis föveny-bolha volt, melyektől az indiánusoknak ugyancsak volt mit szenvedniök.

A kis karavánnak ebben a nyomorúságos indiánus faluban kellett türelmesen várakozniok, mig a falcák megérkeznek. Miguel úr és Helloch naponta vadászni jártak, s az elejtett vad bőséges eledelül szolgált az egész társaságnak. Paterne naponta nyakába akasztotta a növénygyűjtő dobozát és elment botanizálni.

Naponta kétszer összeültek ebédre és vacsorára a legnagyobb kunyhóban, melyet az aturesi indiánusok jó pénzért szivesen rendelkezésükre bocsátottak, s ilyenkor a vadászok elmesélték napi élményeiket. Különösen Helloch tudott pompásan mesélni.

Hivta Jeant is, hogy tartson velök, de Martial őrmester kereken kijelentette, hogy az lehetetlenség.

Az ifjú elő-elővette Chaffanjon könyvét, s azokat a fejezeteket hangosan felolvasta, melyek Atures környékére vonatkoznak. Miguel úr és kollégái nem győzték eléggé csodálni a franczia utazónak pontos feljegyzéseit, s azt a hűséget, melylyel az Orinoco mellékén lakó indiánusoknak a szokásait és erkölcseit leírta.

Így telt nap, nap után.

Végre szeptember 9-ikén délben Paterne, a kit a növénygyűjtő kedve megint elcsalt a szállásról, messziről kiáltozva jött a folyó partjáról.

Helloch barátja hangját meghallva, puskát ragadott és kirohant a kunyhóból, hol az egész karaván együtt ült. Azt hitte, hogy Paternenek valami baja esett és segélyért kiáltoz.

Paterne kezével hadonázva, egyedül jött a falu felé.

- Nos, mi a baj? - kérdé Helloch.

- Jönnek a falcák!

- Lehetetlen? - kételkedék Miguel, a ki szintén Helloch után kisietett a kunyhóból.

- Mintegy félkilométernyire lehetnek a falutól.

A kis karaván nyomban felkerekedett és lélekszakadva az Orinoco partjára futott, hogy lássa a falcákat. Valóban megérkeztek, s mindössze hét nap alatt tették meg a roppant nehéz útat. Mindenütt vontatni kellett, s az indiánus hajósok emberül kitettek magukért.

No hiszen ütötte is egynehány piaszter a markukat - borravalóul.

XII. Fejezet

A segélythozók

A quivasok hatalmába került francziákat múlhatatlanul meg kell menteni.

Esperante azonnal lóra ültette volna embereit, ha biztosan tudta volna, hogy Alfoniz és bandája hol rejtőzködnek. Gomo úgy beszélte el, hogy a Frascaes-gázlónál történt az orvtámadás, de onnan ki tudja merre felé vették az útjokat. A missziótelep felé bizonyosan nem, mert egyszer már rosszúl jártak. Esperante atya belátta, hogy előbb ki kell kémleltetnie, hogy hol tanyáznak a quivasok, csak azután indulhat ellenök.

Hat órakor két lovas indiánus indult kémszemlére. A Frascaes-gázló felé vették útjokat.

Mintegy három óra múlva tértek vissza, s jelentették, hogy Alfonizéknak csak hűlt helyét találták.

Így hát nem tudhatták, merre távoztak a rablók: átkeltek-e a folyón, s nyugati erdőségekben lappanganak, vagy a folyó mentén lefelé haladva a Manoir-fok felé igyekeznek.

Esperante atyának nem volt nyugta. Nyomban új kémeket indított útnak, hogy a Savannak környékét vizsgálják meg azon a helyen, a hol az Orinoco ered.

Hajnaltájban tértek azok vissza. Santa-Juanától huszonöt kilométernyire hatoltak elő, s útközben bravos-indiánusokkal találkoztak, a kik elmesélték, hogy Alfoniz és czinkostársai a Sierra Parima felé vették útjokat.

Esperante atya lóra ültette katonáit, s mihelyt a nap előbukkant a hegyek mögül, elindult hazulról. Harczosainak száma felrúgott százra, mindenik jól fegyelmezett, s a puskával való bánásmódhoz kitünően hozzászokott guaharib volt. A derék ficzkók amúgy is esküdt ellenségei voltak a quivasoknak, s azzal a szándékkal keltek útra, hogy mind egy szálig kiirtják a quivasokat.

A misszió-telep igazgatását Esperante atya távolléte alatt reábizta Angelosra.

Esperante atya az igénytelen misszionáriusi ruhát mással cserélte fel, s a mint ott lovagolt kis csapata élén, olybá tünt fel, mintha hadvezér lett volna.

Útközben nem szólott senkihez egy szót sem. A Gomo elbeszélése zsongott szüntelen a fejében. Nem tudott annak sajátságos hatásától megszabadulni. A vidék, a hol haladtak, tele volt mocsárral, az esős évszak gyakori maradványai ezek a Sierra Parima völgyeiben. Nem voltak mélyek, s így a lovak könnyedén átláboltak rajtok.

Sok helyütt félre nem ismerhető nyoma volt annak, hogy nem régiben jókora csapat vonult ott keresztül.

Most már nem haladtak tovább a Torrido mentén, hanem a quivasok nyomait követték.

Délben is csak félóráig pihentek, s Esperante atya jeladására folytatták tovább az utat. Mindenki erejétől telhetőleg sietett, mert nem akarták, hogy a rablókat kiszalaszszák a körmeik közül.

A Lesseps-foknál - ezt a nevet Chaffanjon adta a Sierra Parima egyik kiemelkedő helyének - némi nyomait találták a quivasok táborozásának. A fű le volt taposva, tüzek hamva, s eldobott ételhulladékok árulták el, hogy nem régen lehettek itt a rablók.

A mint alkony táján újra megállapodtak, hogy a lovakat megetessék, s ők is pihenjenek, Esperante atya gondolatokba merülve járkált fel és alá embereitől kissé eltávozva.

- Martial őrmester, ... Martial, az én őrmesterem itt Santa-Juanában!... - mormogá fogai között.

Aztán meg Kermor ezredes fia!... Fia? Vajjon ki lehet az a fiatal ember? Hiszen Kermor ezredesnek nem volt fia!... No de mindegy; a francziáknak nem szabad a rablók áldozatául esniök, szent kötelesség őket minden áron megmenteni.

- Tovább... csak tovább!

Az Orinoco partjára jutottak. Sehol nem láttak élő lényt, a partmentén nem volt csónak sehol kikötve. Az Orinoco ezen a helyen sem nem mély, sem nem széles. Esperante atya neki vágott, s emberei nyomban utána haladtak keresztül a vizen. A tele hold nyájasan mosolygott rájok az ég boltozatáról.

Mintegy teljes óra hosszáig mehettek az Orinoco tulsó partján. Gomo előre szaladt, s a nyomot kémlelte, mely a quivasok útját jelezte.

Egyszer csak hirtelen megállott, s ijedten felkiáltott.

A fa tövében egy mozdulatlan emberi alakot pillantott meg. Vagy aludt, vagy meg volt halva.

Gomo integetett a kezével, s Esperante atya lovát megsarkantyúzva csakhamar ott termett.

- Ő az, ... ő az! - zokogta Gomo.

- Ő? - kérdé megütődve Esperante. Leugrott lováról, s a fához sietett.

- Az őrmester!... Az őrmester! - kiáltott fel, a mint a földön fekvő alakot megpillantotta.

A vén katonának a mellén egy golyó ütötte seb véres foltja látszott. Körülötte a fű véres volt... talán halálos volt a seb, mert Martial meg sem mozdult.

- Martial!... Martial! - kiáltott fel Esperante atya, s a szemét könyek borították.

Letérdelt melléje, fülét reá tette a szíve tájékára és hallgatózott:

- Él még!... Hála Istennek, él még!

Valóban Martial őrmester alig észrevehetőleg bár, de lélekzett még. A karját is megpróbálta fölemelni, de az erőtlenül aláhanyatlott. Egy pillanatra fölvetette a szemét, s reá nézett Esperante atyára, de fáradt szempillája rögtön lecsukódott.

- Ön az, ... ön, ezredesem... ott lenn van Alfoniz... e szavakat suttogta, s újra elhagyta eszmélete.

Esperante atya roppant izgatott volt, de nem ért reá, hogy gondolatait rendbe szedje. Intett, s az emberek egy kétkerekű taligát hoztak oda. Falevéllel megtöltötték, s a sebesültet gondosan elhelyezték rajta, Martial úgy feküdt ott, mint a halott. Esperante atya tovább folytatta az útját. Ő maga lehetőleg folyton a taliga mellett haladt, melyben az ő derék, öreg bajtársa feküdt eszméletlenül... Minő tömkelege az emlékeknek újult meg a lelkében Esperante atyának!... Ezelőtt tizennégy évvel búcsú nélkül hagyta ott, s ime Venezuela ember-nem-lakta vidékén találkozik vele újra!... Ki lehetett az a gaz, a ki golyót röpített e hűséges ember mellébe?... Talán maga Alfoniz?...

...Gomonak tehát mégis igaza volt, midőn azt mondotta, hogy Martial őrmester ott van az utasok között... Az ám, de Gomo valami ifjúról is tett említést, a ki magát Kermor ezredes fiának nevezi, ... s a ki - Gomo legalább úgy mondotta - az apját, Kermor ezredest keresi. Nem tudott megnyugodni Esperante atya. Újra vallatni kezdette Gomot:

- Ez a vén katona nem egyedül jött - úgy mondád, - valami ifjú jött vele -

- Igen, az én barátom, Jean.

- És mind a ketten Santa-Juanába igyekeztek?

- Úgy van, ... a Kermor ezredes dolgában.

- Az ifjú tehát Kermor ezredesnek a fia?

- A fia.

Esperante atyának elszorúlt a szíve e határozott felelet hallatára, majd elkezdett vadul dobogni, mintha szűk lett volna börtöne. A titokzatosságot, mely abban nyilatkozott, hogy Kermor ezredest a fia keresi, sehogy sem tudta magának megmagyarázni.

Ösztökélte a guaharibokat, hogy még gyorsabban haladjanak. A lovasok tova száguldottak, a gyalog katonák ott maradtak fedezetül a megsebesült Martial mellett.

Az egykori ezredes, kiből később hittérítő vált, bizvást számíthatott arra, hogy Alfoniz rablóbandáját szétszórja.

Nyolcz óra előtt nehány perczczel megállott Esperante atya. A tulsó parton meredt fel a Manoir-fok. A viz mentén nem láthattak egy árva lelket sem, falcának, csónaknak semmi nyoma.

Amott beljebb az erdő felé a kanyarodásnál füst szállott fel a levegőbe.

Biztosra vette ugyan, hogy a quivas-indiánusok, de előbb meg akart felőle bizonyosodni.

Nehány guaharib nagy óvatosan előre mászott a bokrok között, de három percz mulva visszatértek és jelentették, hogy csakugyan a quivasok ütöttek ott tábort.

Esperante atya megvárta, míg a szekerek megérkeznek s a fedezetükre hátrahagyott gyalog guaharibok. Martial állapota ez alatt az idő alatt nem fordult rosszabbra, Esperante atya, vagy ha jobban tetszik: Kermor ezredes megtette a szükséges intézkedéseket arra nézve, hogy az ellenséget körülzárja, s így ártalmatlanná tegye.

Nehány perczczel utóbb irtózatos kiáltás keletkezett, nyomban utána puskák ropogása hallatszott. A guaharibok megrohanták Alfoniz táborát, mielőtt a rablóknak elég idejük lett volna arra, hogy a védelemre elkészüljenek.

Számra nézve a két ellenség egyforma volt ugyan, de a guaharibok sokkal jobban fel voltak fegyverkezve. A rablóknak mindössze nehány revolverük volt. A harcz tehát nem tarthatott sokáig, s valóban igen hamar vége is lett.

A quivasok legnagyobb része jóformán meg sem kisérlette az ellenállást, hanem eszeveszett futásban keresett menedéket.

Ámde a guaharibok golyói rémítő pusztítást vittek végbe közöttük. Alig sikerült egynehánynak, hogy elmeneküljön.

Helloch és társai természetesen a támadókhoz csatlakoztak rögtön, mihelyt megpillantották Gomót, a ki így kiáltott fel:

- Santa-Juana!... Santa-Juana!

Ez volt a rövid ideig tartó viadalnak a bevezetése. Alfoniz a táborhely közepén a fehérarczú gazemberekkel dühösen védte magát.

Neki és társainak revolvere volt, a guaharibok közül egyiket-másikat megsebesítették. No de ezek a sebek szerencsére nem voltak veszedelmesek.

Esperante atya maga rohant a spanyol rablók kisded csoportjára.

Kermor Jean a hittérítőt megpillantva alig állhatott ellent annak a vágyának, hogy hozzá siessen. Helloch Jakab megragadta a karját, s visszatartotta.

Alfoniz két czimboráját mindjárt a támadás elején két jól irányzott golyó ártalmatlanná tette.

Esperante atya szemtől-szembe állott Alfonizzal, s intett a guahariboknak, hogy tegyék le a fegyvert.

Csend lőn abban a pillanatban, s Esperante atya megszólalt az ő hatalmas hangján:

- Alfoniz, nézz reám, én vagyok!

- A santa-juanai hittérítő, tudom!

S e szavakkal revolverét fölkapva czélba vette Esperante atyát, de mielőtt elsüthette volna, Helloch hátulról oda ugrott s megragadta a karját, így a golyó czélját tévesztve süvített el a hittérítő mellett.

- Úgy van, Alfoniz, - folytatá Esperante atya méltósággal - a santa-juanai hittérítő vagyok, de egyúttal Kermor ezredes is.

Alfoniz ekkor megpillantotta Jeant, s revolverét feléje irányította, de arra már nem volt ideje, hogy lőjjön, mert Esperante atya golyója szíven találta.

Jeanne Kermor ezredes kebelére borult.

Esperante atya az ifjúban nem ismerhetett leányára, azért így szólott:

- Nekem nincs fiam!

Ekkor Martial nagy ügygyel-bajjal fölemelkedett s gyönge de hallható hangon mondá:

- Nincs, ezredes úr, önnek csak leánya van, s ez a fiú az ön leánya.