Jules Verne

Haza, Franciaországba

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-715-1

MOBI ISBN: 978-963-453-716-8

Tartalomjegyzék

1. Haza, Franciaországba!

1. I.

2. II.

3. III.

4. IV.

5. V.

6. VI.

7. VII.

8. VIII.

9. IX.

10. X.

11. XI.

12. XII.

13. XIII.

14. XIV.

15. XV.

16. XVI.

17. XVII.

18. XVIII.

19. XIX.

20. XX.

21. XXI.

22. XXII.

23. XXIII.

24. XXIV.

25. XXV.

2. Gil Braltar

1. I.

2. II.

3. III.

4. IV.

III.

Kellerné asszonyság 1747-ben született, tehát akkoriban negyvenöt éves volt. A mint említettem, Saint-Sauflieuben született egy kisbirtokos családból. Atyja és anyja, Acloque úr és neje csekély vagyonnal birtak és az is naponkint fogyott. Gyorsan haltak meg egymásután 1765 körül. Az ifjú leány egy öreg nagynénje gondjaira maradt, de ez is nemsokára meghalt és egyedül hagyta őt a világon.

Ily körülmények közt kérte meg a kezét Keller úr, a ki üzlete miatt jött Picardiába. Azelőtt tizennyolcz hónapig Amiensben és a környékén lakott és szállítási üzlettel foglalkozott.

Komoly, csinos külsejű, értelmes, tevékeny ember volt. Akkoriban még nem viseltettünk a német fajból származott emberek iránt azzal az ellenszenvvel, a melyet később a harmincz évig tartó háborúk által táplált nemzeti gyűlölet ébresztett bennünk. Keller úr némi vagyonnal birt, a melyet szorgalma és szakismerete csak gyarapíthatott. Megkérdezte tehát Acloque kisasszonyt, akar-e a nejévé lenni?

Acloque kisasszony habozott, mert el kellett volna hagynia Sain-Sauflieut és a Picardiát, a melyeken a szíve csüggött. És nem kellett-e elveszteni e házasság által franczia honosságát is?

De akkoriban nem volt egyéb vagyona egy kis házikónál, a melyet szintén el kellett volna adnia. Mi lesz belőle, ha ezt az utolsó áldozatot is meghozza? Öreg nagynénje, Dufreneyné asszonyság, végét közeledni érezvén, rettegett attól a gondolattól, hogy az unokahuga véd-telenül marad és sürgette, hogy mondjon igent.

Acloque kisasszony beleegyezett. A menyegző Saint-Sauflieuben ment véghez. Kellerné asszonyság néhány hónappal később elhagyta Picardiát és követte férjét a határon túl.

Kellerné asszonyságnak nem volt oka megbánni a választását. A férje jó volt hozzá, valamint ő is jó volt a férjéhez. Keller úr iparkodott mindent elkövetni, hogy neje ne érezze nemzetiségének elvesztését. Az érdekházasság ennek következtében csak boldog napokat ismert, a mi nemcsak manapság ritka dolog, de már akkoriban is ritkaság volt.

Egy év mulva Kellerné asszonyságnak fia született Belzingenben. Az ifjú nő egészen a fia nevelésének akarta magát szentelni.

Irma néném, a ki akkoriban tizenkilencz éves volt, e fiu születése után kevéssel, 1771 körül lépett a Keller család szolgálatába. Kellerné még abból az időből ismerte, mikor Irma gyermek, ő maga pedig serdülő leányka volt. Az atyám néha dolgozott Acloque úrnál, kinek neje és leánya érdeklődtek sorsunk iránt. Grattepanchetól nincs messze Saint-Sauflieu. Acloque kisasszony gyakran találkozott a nénémmel, megölelte őt, apró ajándékokat adott neki, szóval barátságába fogadta és Irma e barátságot később a legtisztább odaadással hálálta meg.

Mikor Kellerné asszonyság atyánk és anyánk haláláról értesült, vagyontalanságunkat ismerve, az jutott eszébe, hogy Irmát, a ki már Saint-Sauflieuben volt elszegődve, kihozassa magával Németországba. A néném szivesen beleegyezett és nem is bánta meg soha.

Keller úr ősei franczia vérből származtak. Elmondom hogyan: Valamivel több mint egy század előtt a Keller család Lotharingia franczia részében lakott. A Kellerek ügyes és már akkor is vagyonos kereskedők voltak. Kétségkivül még inkább fel is virágoztak volna ama komoly esemény nélkül, a mely Francziaország legszorgalmasabb családjai közül nehány ezernek a jövőjét tönkre tette.

A Kellerek protestánsok voltak. Vallásukhoz annyira ragaszkodtak, hogy semmiféle önérdek se lett volna képes őket attól eltántorítani. Ezt be is bizonyították akkor, midőn 1685-ben a nantesi ediktum visszavonatott. Mint annyi másnak, nekik is választaniok kellett a hazájuk elhagyása vagy a vallásuk megtagadása közt. Mint annyi más, ők is a számkivetést választották.

Iparosok, mesteremberek, mindenféle munkások, földmivesek elhagyták Francziaországot, hogy Angliát, a Németalföldet, Schwajczot, Németországot és főleg Brandenburgot gazdagít-sák. A porosz választó fejedelem szives fogadtatásban részesíté őket Berlinben, Magdeburgban, az Oder melletti Frankfurtban. A mint értesültem, a stetteni és potsdami virágzó gyar-matokat Metziek alapították.

A Kellerek is elhagyták Lotharingiát, noha nem a visszatérhetés reménye nélkül, miután kénytelenek voltak üzletüket potom áron eladni.

Igen! az ember azzal kecsegteti magát, hogy visszatér a hazájába, mihelyt a körülmények megengedik, de addig is megtelepszik külföldön. Új összeköttetések jönnek létre, új viszonyok támadnak. Az évek elmulnak és az ember künn marad. Ez történt meg nagyon sok kiván-dorlottal, Francziaország nagy kárára.

Akkoriban Poroszország, a mely csak 1701-ben lett királysággá, a Rajna mellett nem birt egyéb területeket a Klevei herczegségen, a Marck grófságon és Geldern egy részén kivül.

A Keller család éppen ezen utóbbi tartományban, csaknem a németalföldi határon keresett menhelyet. Itt ipartelepeket alapított és újra kezdte a nantesi ediktum igazságtalan és sajnálatos visszavonása következtében félbeszakított üzletét. Nemzetségről nemzetségre összeköttetésekbe és házassági frigyekre léptek új honfitársaikkal, a családok összevegyültek annyira, hogy az egykori francziákból lassankint német alattvalók lettek.

1760 táján az egyik Keller elhagyta Geldernt és megtelepedett a kis Belzingen városkában, a felső-szász kerületben, a mely Poroszország egy részét is magában foglalta. Ennek a Kellernek az üzlete szépen gyarapodott és e körülmény lehetővé tette neki Acloque kisasszonynak felajánlani azt a jólétet, a melyet Saint-Sauflieuben többé fel nem találhatott. Belzingenben született a fia is, a ki az atyja után porosz volt, noha anyai részről franczia vér folyt az ereiben.

És oly meghatottsággal mondom, a mely a szívemet még ma is dobogásra kényszeríti: a derék fiatal ember, a kiben az anyja lelke megújult, szíve szerint valódi franczia volt. Kellerné asszonyság a saját tejével táplálta őt. A legelső szók, a melyeket gyermekkorában dadogott, franczia szók voltak. A mi nyelvünk volt az, a melyet legelőször hallott, majd megtanult, mert e nyelven beszéltek leginkább a belzingeni házban, noha Kellerné asszonyság és Irma néném csakhamar elsajátították a német szót is.

A kis Jánost tehát gyermekkorában a mi hazánk dalai ringatták álomba. Az atyjának soha se jutott eszébe ezt ellenezni. Sőt ellenkezőleg. Hiszen az ő őseinek nyelve is ez a lotharingiai nyelv volt, a melynek tisztaságát a német határ szomszédsága sem volt képes megrontani.

És Kellerné asszonyság nemcsak a saját tejével táplálta gyermekét, hanem a saját eszméivel is, mindenben, a mi Francziaországra vonatkozott. Forrón szerette szülő hazáját. Soha se mondott le a reményről, hogy valaha még visszatérhet. Nem titkolhatta, mily boldognak érezné magát, ha viszontláthatná kedves Picardiáját. Keller úr nem idegenkedett e gondolattól.

Miután vagyonát biztos alapokra helyezte, kétségkivül örömest elhagyta volna Németországot, hogy a neje hazájában telepedjék meg. De még nehány évig kellett dolgoznia, hogy a neje és a fia számára tisztességes vagyoni állást biztosítson. Szerencsétlenségre a halál váratlanul meglepte őt, ezelőtt tizenöt hónappal.

Ezek voltak ama dolgok, melyekről a néném útközben értesített, mialatt a talyiga Belzingen felé robogott. E váratlan halál legelső következménye az volt, hogy késleltette a Keller család visszatérését Francziaországba és mennyi szerencsétlenség következett ebből!

Keller úr halála előtt nagy perbe keveredett a porosz állammal. Két vagy három év óta szállításokat vállalt el a kormány számára és ezen üzletben koczkáztatta egész vagyonán kivül a rábízott pénzeket is.

A legelső jövedelmekből kifizethette üzlettársait, de még nem kapta meg a műveletből fennmaradt összeget, a mely csaknem egész vagyonát képviselte. A követelés felszámolása nem akart véget érni. Annyira faggatták és hercze-hurczálták Keller urat, annyi akadályt gör-dítettek az útjába, hogy utóvégre is kénytelen volt a berlini biróságokhoz fordulni.

A per nagyon hosszúra elhúzódott. Különben tudva levő dolog, hogy a világ semmiféle államában se kellemes a kormány ellen perlekedni. A porosz birák nagyon is feltünő rossz indulatot tanúsítottak, noha Keller úr teljes jóhiszeműséggel felelt meg kötelezettségeinek, minthogy becsületes ember volt.

Több mint húszezer forint forgott szóban, a mi akkoriban nagy összeg volt és a per elvesztése tönkre jutását vonta volna maga után.

Ismétlem, e huzavona nélkül a vagyoni állapotot talán rendezni lehetett volna Belzingenben.

Ez volt egyébiránt Kellerné asszonyság főtörekvése a férje halála óta, legforróbb vágya levén visszatérhetni Francziaországba, a mi különben nagyon érthető.

Ezeket beszélte el nekem a néném, a kinek állását a Kellerék házában könnyen el lehet találni.

Irma a gyermeket csaknem születése óta segítette nevelni és ápolni és valódi anyai szeretettel ragaszkodott hozzá. Nem is tekintették a házban cselédnek, hanem inkább szerény és önfeláldozó jó barátnak. Úgy bántak vele, mint egy családtaggal, a ki önzetlen hűséggel vonzódott e derék emberekhez. Ha Kellerék elhagyják Németországot, nagy öröm lesz rá nézve őket követhetni. Ha Belzingenben maradnak, ő is itt marad velük.

- Elváljak Kellerné asszonyságtól?... Úgy érzem, hogy belehalnék! - mondá Irma.

Beláttam, hogy semmi se volna képes rábirni nénémet, hogy velem haza jöjjön, miután az úrnője kénytelen volt Belzingenben maradni ügyeik rendezésének befejezéséig. Pedig nagy nyugtalanságokat támasztott bennem az a gondolat, hogy itt hagyjam őt ebben az országban, a mely készen állt harczra kelni a mienkkel. Elég okom is volt a nyugtalanságra, mert ha csakugyan hadüzenetre kerül a sor, az nem lesz valami csekélység!

Miután Irma elmondta a szükséges tudnivalókat a Keller család felől, a következő kérdést intézte hozzám: - Nálunk töltöd az egész szabadságidődet?

- Az egészet, ha lehetséges.

- Nos hát, Natalis, akkor lehetséges, hogy egy menyegzőn fogsz jelen lenni.

- Ki házasodik?... Talán János úr?

- Az.

- És kit vesz nőül?... Német leányt?

- Nem, Natalis, és éppen e felett örülünk legjobban. Az anyja ugyan némethez ment nőül, de az ő neje franczia leány lesz.

- Szép?

- Szép, mint a ragyogó hajnal.

- Ez a hír nekem nagy örömet okoz, Irma.

- Hát még nekünk! De hát te, Natalis, nem gondolsz a házasságra?

- Én?

- Vagy tán van is már otthon kedvesed?

- Van, Irma.

- És kicsoda?

- A haza, néném! A katonának nem kell más.

IX.

Másnap és a következő napokon mindketten elmentünk hireket hallani. Azt beszélték, hogy nyolcz nap alatt el fog dőlni a kérdés így vagy amúgy. 21-én, 22-én és 23-án még vonultak át csapatok Belzingenen, sőt még egy tábornokot is láttunk a törzskarával. Azt mondták, hogy Kaunitz gróf volt. Ez a sok katonaság mind Koblentz felé nyomult, a hol az emigransok vártak rájuk. Poroszország, Ausztriával egyesülvén, nem titkolta többé, hogy Francziaország ellen indul.

Bizonyos tehát, hogy a helyzetem Belzingenben napról-napra rosszabbra fordult. Világos volt az is, hogy Lauranay úr és leánya, sem Irma néném helyzete nem fog javulni a hadizenés esetén. Ilyen körülmények közt Németországban való maradásom csak újabb komoly veszélyek és kellemetlenségek forrásává lett volna és készen kellett lenni mindenféle eshetőségre.

Gyakran beszélgettem e felől a nénémmel. Ez a jó teremtés hasztalan igyekezett eltitkolni nyugtalankodását. A félelem, hogy el kellene válnia Kellerné asszonyságtól, egy pillanatig se hagyta őt nyugodni. Elhagyni ezt a családot! Soha se hitte volna, hogy a jövő ilyen szerencsétlenséget tartson fel a számára! Elszakadni e lényektől, a kiknek oldalán vélte egész életét eltölthetni, s elszakadni tőlük a nélkül, hogy tudhatná, fogja-e őket valaha viszontlátni, ha netalán a dolgok rosszabbra fordulnak, ez olyan gondolat volt, a melyet alig viselhetett el.

- Belehalok, Natalis, - ismétlé több izben, - belehalok!

- Értelek, Irma, - felelém, - a te helyzeted igen nehéz, de mindent el kell követnünk a megváltoztatására. Lássuk csak! nem lehetne-e rábirni Kellerné asszonyságot, hogy elhagyja Belzingent most, mikor semmi oka nincs többé ebben az országban maradnia. Sőt úgy találom, hogy bölcs dolog volna elszánni magát az elköltözésre, mielőtt a dolgok nem kerülnek a végletekre.

- Bizonynyal bölcs elhatározás volna, Natalis, de nem hiszem, hogy Kellerné asszonyság rábirható lenne, hogy elutazzék a fia nélkül.

- De hát miért ne kisérné el őt János úr? Mi tartja őt vissza Poroszországban? Az ügyei?...

Azokat majd eligazíthatja később!... A pere, a mely nem akar véget érni?... De hát a mai körülmények közt nem kell-e majd hónapokig várnia, míg itéletet kaphat?

- Ez nagyon valószínü, Natalis.

- Ezenkívül főleg az nyugtalanít, hogy János úr és Mártha kisasszony egybekelése még nem ment véghez. Ki tudja, milyen akadályok és késedelmek fognak még felmerülni! Ha a francziákat kiutasítják Németországból, - a mi könnyen megeshetik, - akkor Lauranay úr és leánya kénytelenek lesznek huszonnégy óra alatt elutazni. Milyen fájdalmas lenne ez az elválás a fiatalokra nézve. Ellenben, ha az egybekelés megtörtént, János úr magával viheti a feleségét Francziaországba, vagy ha kénytelen volna Belzingenben maradni, a felesége is itt maradna vele.

- Igazad van, Natalis!

- A te helyeden, Irma, beszélnék erről Kellerné asszonysággal, ő meg beszélne a fiával, sietnének megtartani a menyegzőt, a melynek megtörténte után nyugodtan be lehetne várni a dolgok további fejlődését.

- Igen, - mondá Irma; - az egybekelésnek haladéktalanul meg kell történnie. Egyébiránt Mártha kisasszony bizonyára nem fog akadályokat gördíteni eléje.

- Oh! az a kedves kisasszony bizonyára nem! Aztán egy férj és még hozzá olyan férj, mint János úr, milyen biztosíték volna ez rá nézve! Képzeld csak Irma, hogy öreg nagyatyjával legyen kénytelen elhagyni Belzingent és végig menni a katonaságtól hemzsegő Németországon! Mi lenne mind a kettőjükből?... Végezni kell tehát ezzel a dologgal és nem szabad addig várni, míg lehetetlenné válnék.

- Hát azzal a tiszttel találkozol-e néha? - kérdé a néném.

- Csaknem naponkint, Irma. Valódi szerencsétlenség, hogy az ezrede még mindig Belzingenben van. Óhajtottam volna, hogy Lauranay kisasszony menyegzője csak az ő eltávozása után jusson köztudomásra.

- Valóban, ez kivánatos volna!

- Félek, hogy a hadnagy valami bolondot tesz, ha megtudja. János úr képes rendreutasítani és akkor... Szóval én nem vagyok nyugodt.

- Magam se, Natalis. A menyegzőt tehát meg kell tartanunk mielőbb. Bizonyos formasá- goknak kell előbb megtörténniök és mindig attól tartok, hogy a dolog kitudódik.

- Beszélj hát Kellerné asszonysággal.

- Még ma fogok vele beszélni.

Igaz, fődolog volt sietni, sőt talán már most is késő volt!

Egy váratlan esemény kétségkívül arra fogja indítani Poroszországot és Ausztriát, hogy az inváziót siettessék. Arról a merényletről akarok szólni, a mely Párisban junius 20-án követte-tett el és a melynek hírét a két szövetséges hatalom ügynökei szándékosan terjesztették.

Junius 20-án a Tuilleriák megostromoltattak. A csőcselék, Santerre vezetése alatt, miután a törvényhozó gyülekezet előtt elvonult volna, megrohanta XVI. Lajos palotáját. Az ajtókat fejszecsapásokkal zúzták be, a vasrácsokat szétrombolták, az ágyukat felvontatták az első emeletre, szóval minden arra mutatott, hogy a nép kész volna a legvégső erőszakosságra is. A király nyugalma, hidegvérüsége és bátorsága megmentette nemcsak őt magát, de a nejét, a nővérét és a két gyermekét is. De milyen áron! Meg kellett engednie, hogy a fejére nyomják a vörös föveget.

A palota e megostromlását az udvari és az alkotmánypárt nyilván bűnnek tekintette. Azonban a király még is király maradt. Bizonyos hódolatot még megadtak neki... Olyan volt az, mint az orvosság a halál után. És aztán meddig fog tartani? E fenyegetések és megaláztatások után a legvérmesebbek se jövendöltek volna XVI. Lajosnak két hónapnál hosszabb uralmat. És a mint tudjuk, nem is csalódtak volna, mert két héttel később, augusztus 10-én XVI. Lajost elűzték a Tuilleriákból, trónvesztettnek jelentették ki, bezárták a Templebe, a melyet el se hagyott többé mindaddig, míg fejét a vérpadra nem vitte.

Ez az esemény nagy hatást keltett Párisban és az egész Francziaországon, de alig lehet elképzelni, milyen benyomást tett külföldön. Koblentzben, fájdalom, gyülölet- és boszúkiáltások hangzottak és nem lehet csodálni, hogy a viszhangjuk eljutott Poroszország ama zugába is, a hol mi laktunk. És ha az emigransok kiállnak a síkra és a császáriak, a mint őket már is nevezték, a segítségükre sietnek, ebből ugyan borzasztó háború fog keletkezni.

Ezt belátták Párisban is és erélyes óvintézkedéseket tettek, hogy minden eshetőséggel szembe szállhassanak. A föderáltak gyorsan szervezkedtek. A hazafiak a királyt és a királynét tették felelősekké az invázió miatt, a mely Francziaországot fenyegette, a törvényhozó gyűlés bizott-sága pedig elhatározta, hogy az egész nemzet fegyvert ragad és maga fogja intézni a sorsát, mindennemü kormányi beavatkozás nélkül.

És mi kellett ahhoz, hogy az általános lelkesedés lángra lobbanjon? Egy ünnepélyes jelszó, a törvényhozó gyűlés következő nyilatkozata: «A haza veszélyben van!»

Ezeket a híreket, a melyek rendkivüli izgatottságot idéztek elő, János úr visszaérkezése után néhány nappal hallottuk meg!

23-án reggel terjedt el az első hír. Minden órán el kellett rá készülve lenni, hogy Poroszország hadizenettel fog válaszolni. Az egész országban óriási mozgalom támadt. Futárok, nyar-gonczok vágtattak a városon keresztül. A nyugat felé előnyomuló és a Németország éjszaki részeiből közeledő hadtestek folyvást parancsokat váltottak egymással. Azt is beszélték, hogy a sardiniai csapatok szintén a császáriakhoz fognak csatlakozni, hogy már elindultak és a határszéleket fenyegetik. Fájdalom, ez a hír is igaz volt!

Mindezek a dolgok rendkívüli nyugtalanságot okoztak a Keller és Lauranay családoknak. Az én helyzetem is mind nehezebbé vált. Mindnyájan érezték ezt és én csak azért nem beszéltem róla, mert nem akartam fokozni az aggodalmakat, a melyek a két családot már a nélkül is eléggé gyötörték.

Nem volt veszteni való idő. Mihelyt a házasság el volt határozva, mielőbb meg kellett tartani a menyegzőt.

Ezt el is határozták még ugyanaz nap.

Közös egyetértéssel junius 29-ik napját tűzték ki határidőül. Néhány nap alatt el lehetett végezni a formaságokat, a melyek akkoriban nagyon egyszerűek voltak. A szertartás a temp-lomban fog véghez menni a szükséges tanuk előtt, a kiket a Keller és Lauranay családokkal összeköttetésben álló egyének közül választottak. Én is köztük voltam. Mily nagy megtisz-teltetés egy őrmesternek!

Az is határozatba ment, hogy a dolgot lehetőleg titokban fogják tartani. Csupán a tanukat fogják értesíteni a történendőkről. E zavaros időkben nem volt czélszerű figyelmet kelteni.

Kalkreuth csakhamar beleütötte volna az orrát a dologba. Ezenkívül Grawert is botrányt idézhetett volna elő merő boszúvágyból. Ebből könnyen támadhattak oly bonyodalmak, a melyeket el kellett kerülni minden áron.

Az előkészületek csak nagyon kevés időt vettek igénybe. Az egész szertartás nagyon egyszerű lesz, minden ünnepélyesség és vigalom nélkül, a mely nyugalmasabb időben el nem marad-hatott volna. Csak esküvő lesz, de dáridót nem tartanak.

Sietni kellett, minden időveszteség nélkül. Ezuttal érvényét vesztette a régi picardiai közmondás: Nincs miért sietni, nem a hidon tartják a vásárt.

De bizony a hidon tartották most és az útat minden pillanatban elzárhatták előttünk.

Azonban daczára minden elővigyázatnak, úgy látszik, hogy a titkot még sem őrizték meg kellőleg. Bizonyára a szomszédokban - oh azok a falusi szomszédok! - ébredt fel a kiváncsiság az iránt, hogy mi történik a két családban. Szükségképen gyakoribb volt a járás-kelés a szokottnál. Ebből eredt a kiváncsiság.

Ezenfelül Kalkreuth se feledkezett meg rólunk. Ügynökei kétségkívül meghagyást kaptak, hogy szemmel tartsanak bennünket. Lehet, hogy a dolog nem fog egészen simán lefolyni.

De a legsajnosabb az volt, hogy az egybekelés hire eljutott Grawert hadnagy füléhez is.

Ezt Irma néném tudta meg Kellerné asszonyság szolgálójától. Az ezred tisztjei beszélgettek e tárgyról az utczán.

Irma véletlenül meghallotta a beszélgetésüket és a következő híreket hozta.

Mikor a hadnagy meghallotta, hogyan állnak a dolgok, rendkívül felbőszült, kijelenté a társai előtt, hogy ez az egybekelés nem fog megtörténni, mert ő el van határozva, minden áron megakadályozni.

Reméltem, hogy János úr ezt nem fogja megtudni. Szerencsétlenségre csalódtam. János úr beszélt előttem a hadnagy nyilatkozatáról és nem tudta fékezni elkeseredését. Alig birtam őt lecsillapítani. Fel akarta keresni a hadnagyot és kényszeríteni, hogy magyarázatot adjon, noha nagyon kétséges volt, hogy egy katona szóba fog állani egy polgári állású emberrel.

Végre sikerült őt lecsillapítanom, miután megérttettem vele, hogy ilyen fellépéssel mindent elronthatna.

János úr tágított. Megigérte, hogy többé nem fog vele törődni akármit beszéljen is a hadnagy és ezentúl csakis az esküvő előkészületeivel foglalkozott.

Junius 25-én semmi különösebb se történt. Már csak négy nap volt hátra. Én az órákat, sőt a perczeket is számláltam. Az egybekelés után végleg el fogják dönteni a Belzingenből való elköltözés fontos kérdését.

De a vihar a fejünk felett volt és a villám még ugyanaz este lecsapott. A borzasztó hír este kilencz óra tájban érkezett.

Poroszország hadat izent Francziaországnak.

XV.

Hasztalan igyekszem visszaemlékezni, hogyan tértem vissza a nénémmel a Porosz czímerhez és hogy mit beszélhettünk egymással útközben. Talán egyetlen szót se váltottunk. Zavarunk feltünhetett, sőt gyanút ébreszthetett volna, pedig ennél több se kellett ahhoz, hogy a hatóság elé idézzenek bennünket. Kihallgattak, sőt talán le is tartóztattak volna, ha megtudják, hogy milyen összeköttetésben állunk a Keller családdal.

Végre a szobánkba értünk, a nélkül, hogy valakivel találkoztunk volna. Tanácskozni akartam a nénémmel, mielőtt Lauranay urat és kisasszonyt viszontlátnók, hogy előre megállapodhas-sunk a teendőkre nézve.

Csüggedten néztünk egymásra és egyikünk se mert megszólalni.

- A szerencsétlen!... a szerencsétlen!... mit cselekedett! - kiáltá végre a néném.

- Mit cselekedett? - felelém. - Azt cselekedte, a mit én is megtettem volna a helyén. A hadnagy bizonyosan kínozta és sértegette János urat!... A fiatal ember aztán megboszulta magát... Ennek előbb-utóbb be kellett következnie. Én is ugyanezt tettem volna.

- Szegény János!... Szegény János!... - suttogá a néném, a kinek szeméből a könyek hullottak.

- Bátorság, Irma! - mondám.

- Halálra itélték!

- Igen, de megszökött!... Nem került a kezükre és bárhol legyen is, jobb helyen van, mint ama két gazember, a két Grawert ezredében.

- És az ezer forint jutalom, a melyet a fejére kitűztek, Natalis?

- Az az ezer forint még senkinek sincs a zsebében, Irma, és valószinűleg nem is lesz.

- De hogyan menekülhessen meg a szegény János. A hirdetést közhírré tették minden faluban, minden városban! Hány nyomorult ember van, a ki kész volna őt kiszolgáltatni! A legjobb emberek se szánnák rá magukat, hogy csak egy órára is a házukba fogadják.

- Ne essél kétségbe, Irma! - viszonzám, - Még semmi sincs elveszve! Mindaddig, míg a puskát nem szegezték valakinek a mellére...

- Natalis!... Natalis!...

- És még akkor csütörtököt mondhat a puska... Az ilyesmi is megtörtént már... Ne szomor-kodjál!... János úr megszökött és megmenekülhetett!... Nem azok közé az emberek közé tartozik, a kik egykönnyen el hagyják magukat fogatni!...

Őszintén mondom, nem csupán azért beszéltem így, hogy a nénémet vigasztaljam. Nem! Én magam is reméltem. János úrra nézve kétségkívül az volt a legnehezebb, hogy az eset után megszökjék. Nos hát, ez sikerült és ugy látszott, hogy nem volt könnyű dolog őt kézrekeríteni, miután 1000 forint jutalmat igértek annak, a ki beszolgáltatja. Nem! én nem akartam kétségbeesni, noha Irma semmikép sem akart vigasztalódni.

- Hát Kellerné asszonyság? - mondá.

- Igaz! Vajjon mi történt Kellerné asszonysággal!... Találkozhatott-e a fiával?... Tudja-e, mi történt?... Kiséri-e János urat a szökésében?

- Szegény asszony!... szegény anya... - mondá a néném. - Tudnia kell mindent, hiszen Magdeburgba utazott! Tudja, hogy a fiát halálra itélték!... Ah! Istenem! Istenem! mennyi csapást mértél rá!

- Irma, - mondám, - az ég nevére, csöndesülj!

Ha valaki meghallaná! Hiszen tudod, hogy Kellerné asszonyság erélyes nő! Talán megtalálhatták egymást János úrral! Lehet, hogy különösnek látszik, de ismétlem, egészen őszintén beszéltem. Nem fekszik a természetemben, hogy egy könnyen átengedjem magamat a kétségbeesésnek.

- És Mártha!... - mondá a néném.

- Az én nézetem az, hogy semmit se szóljunk neki, - felelém. - Így jobb lesz, Irma, mert elhagyná egész bátorsága, ha beszélnénk. Még hosszú út van előttünk és Mártha kisasszonynak egész lelki erejére szüksége lesz. Nem tudom, mi történnék vele, ha értesülne az esetről, ha megtudná, hogy János urat halálra itélték, hogy szökésben van, hogy díjat tüztek ki a fejére!... Vonakodnék tovább jönni velünk...

- Igazad van, Natalis. De Lauranay úrnak se szóljunk semmit?

- Annak se, mert czéltalan volna. Ah! ha módunkban volna Kellerné asszonyság és a fia felkeresésére indulni! Igen, ez esetben mindent meg kellene mondanunk Lauranay úrnak. De az időnk szűkre van kiszabva. Nem szabad német térületen maradnunk. Csakhamar letartóztatnának bennünket s ezzel ugyan nem volna segítve a János úr dolgán... Eszünkön kell járnunk, Irma. Mindenekfelett Mártha kisasszony észre ne vegye, hogy sirtál...

- De ha ő kimegy hazulról szintén elolvashatja a hirdetést és abból megtudhatja.

- Nem valószínű, - felelém, - hogy Lauranay úr és kisasszony este kimenjenek a fogadóból, miután egész nap itthon maradtak. Ezenkívül a sötétségben nehéz is volna elolvasni a hirdetést. Nem kell tehát attól félnünk, hogy megtudják... Te pedig, néném, vigyázz magadra és légy erős...

- Erős leszek, Natalis. Érzem, hogy igazad van... Igen!... Uralkodni fogok magamon. Az arczomon semmit se fognak látni, de belsőleg...

- Belsőleg sírj, Irma, mert mindez valóban nagyon szomorú. Sírj, de hallgass!... Ez a jelszó.

Vacsora után, a mely alatt mindenfélét össze-vissza beszéltem, hogy magamra vonjam a figyelmet és ez által megkönnyítsem Irma feladatát, Lauranay úr és kisasszony a szobájukban maradtak. Én ezt előre láttam és sokkal jobb is volt így. Miután körülnéztem az istállóban, visszamentem hozzájuk és azt tanácsoltam, hogy jókor feküdjenek le. Másnap reggel pontban öt órakor akartam elindulni, mert habár nem is nagyon hosszú, de nagyon fárasztó utat kellett tennünk, hegyes-völgyes vidéken.

Lefeküdtünk. Én részemről rosszul aludtam. Az összes események megfordultak a fejemben.

A bizalom, a melyet éreztem, mikor a nénémet kellett vigasztalnom, úgy látszott, mintha teljesen elhagyott volna... A dolgok rosszra fordultak... János urat üldözték, elfogták...

De hiszen mindig így szokott lenni, mikor az ember félálomban tépelődik.

Öt órakor felkeltem. Felébresztettem mindenkit és elmentem befogni a lovakat. Alig vártam, hogy elhagyjuk Gothát.

Hat órakor mindenki elfoglalta a helyét a hintóban, és körülbelül húsz kilométernyi úton sebesen hajtottam jól kipihent lovaimat. Elérkeztünk Thüringia legelső hegyeihez. Itt nagy nehézségek vártak ránk, a melyek nagy kiméletet igényeltek.

Nem mintha ezek a hegyek oly magasak volnának, mint a Pyrenéek vagy az Alpesek. De nehéz rajtuk az út és épp úgy kellett vigyázni a hintóra, mint a lovakra. Akkoriban még alig léteztek kellőleg épített utak. Nem volt veszélytelen végig haladni a szűk hegytorkolatokon vagy a sűrű fenyő-, tölgy- és nyirfa erdők közt. Gyakran megesett, hogy a hintó alig birt elmenni a tekervényes ösvényeken, meredek sziklák és nagy mélységek közt, a melyeknek fenekén egy-egy rohamos hegyi patak zúgott.

Koronkint leszálltam a bakról és a kantárszárnál fogva vezettem a lovaimat. A magasabb emelkedéseknél Lauranay úr, Mártha kisasszony és a néném is kiszálltak a hintóból.

Valamennyien bátran gyalogoltak és nem panaszkodtak; daczára annak, hogy Lauranay kisasszony gyönge testalkatú, Lauranay úr pedig öreg volt. Különben gyakran meg is kellett állapodni, hogy a lovak kifujhassák magukat. Mennyire örültem, hogy semmit se szóltam nekik János úr ügyeiről! Ha már a néném is kétségbeesett vigasztalásaim daczára, milyen lett volna még Mártha kisasszony és a nagyatyja kétségbeesése!...

Augusztus 21-én csak húsz kilométernyi utat tettünk meg, már tudniillik egyenes irányban, mert az út oly tekervényes volt, hogy néha úgy látszott, mintha megint oda kerültünk volna vissza, a honnét elindultunk.

Talán szükségünk is lett volna kalauzra? De kire bizhattuk volna magunkat? Hiszen francziák nem bizhattak meg egy németben, mikor a hadüzenet már megtörtént! Nem! jobb volt csupán magunkban bizni.

Ezenkívül Lauranay úr oly gyakran utazott már Thüringián keresztül, hogy minden különösebb nehézség nélkül tudta magát tájékozni. Legnehezebb volt az irányt eltalálni az erdőkben.

De ez is sikerült a nap segélyével, a mely nem csalhatott meg bennünket, minthogy nem volt német származású.

A kocsi megállt este nyolcz óra tájban egy nyirfaerdő szélén, a mely a Thüringer-Wald hegylánczának egyik magas gerinczét borította. Nagy meggondolatlanság lett volna éjszaka ide behatolni.

Ezen a helyen nem hogy fogadó, de még csak szénégető kunyhó se létezett. A hintóban vagy az erdő legelső fái alatt kellett töltenünk az éjt.

A vacsorát a ládákban levő élelmiszer-készletek szolgáltatták. A lovakat kifogtam. A fű buján tenyészett a hegy tövében, ennélfogva szabadon engedtem őket legelészni és feltettem magamban, hogy az éjjel ébren fogok rájuk vigyázni.

Felkértem Lauranay urat, Mártha kisasszonyt és a nénémet, hogy foglalják el megint helyeiket a hintóban, a hol legalább födél alatt lennének. Permeteg eső esett és nagyon hideg volt, mert már meglehetősen magasan jártunk.

Lauranay úr ajánlkozott, hogy velem együtt fogja tölteni az éjszakát. Ajánlatát nem fogadtam el. A virrasztás nem való ilyen öreg embernek. Ezenkívül én magam is elég leszek. Jó meleg köpenyembe beburkolva, a lombok védelme alatt semmi okom se lesz a panaszra. Voltam én már rosszabb helyzetben is az amerikai síkokon, a hol a tél zordonabb, mint bárhol másutt és éppen nem féltem a szabad ég alatt töltendő éjszakától.

Minden úgy történt, a mint óhajtottuk. Semmi se zavarta meg a nyugalmat. A hintó nem volt rosszabb valamely falusi korcsma szobájánál. Ablakai jól be lévén csukva, a nedvesség nem hatolhatott be. Az úti köpenyekkel védekezhetni lehetett a hideg ellen. Az egész társaság jól aludt volna, ha gondok nem gyötrik a távollevők miatt.

Hajnali négy óra tájban Lauranay úr kiszállt a hintóból és ajánlkozott helyettem virrasztani, hogy én is pihenhessek egy vagy két óráig. Attól féltem, hogy meg találnám bántani, ha még egyszer visszautasítanám az ajánlatát, beleegyeztem tehát és becsavarván magamat a köpenyembe, jó nagyot aludtam.

Hetedfél órakor mindnyájan talpon voltunk.

- Ön bizonyosan nagyon fáradt, Natalis úr! - mondá Mártha kisasszony.

- Én? - felelém. - Hiszen úgy aludtam, mint a lajhár, mialatt Lauranay úr virrasztott. Ez az igazi derék ember.

- Natalis kissé túloz, - viszonzá Lauranay úr. - És a jövő éjjel meg fogja nekem engedni...

- Semmit se fogok önnek megengedni, Lauranay úr. Szép is volna, ha az úr reggelig virrasz-tana, míg a cseléd...

- Cseléd! - vágott közbe Mártha kisasszony.

- Úgy van! cseléd... kocsis... Vagy talán nem vagyok kocsis és pedig hizelgek vele magamnak, hogy ügyes kocsis vagyok? Vagy ha úgy tetszik, mondjuk postalegény, a hiuságom kimélése végett. Azért mégis csak a szolgájuk vagyok...

- Nem... barátunk, - felelé Mártha kisasszony, és a kezét nyujtá, - még pedig a leghívebb barátunk, a kit az Isten küldhetett, hogy visszavezessen bennünket Francziaországba.

Ah! a derék kisasszony! Mit nem tenne meg az ember olyanokért, a kik így beszélnek, és pedig a legőszintébb barátság hangján. Igen! vajha elérnők mielőbb a határt! Vajha Kellerné asszonyságnak és fiának sikerülne külföldre jutni addig is, míg mindnyájan ismét összekerülhetünk!

A mi engem illet, ha alkalom kinálkozik, hogy ismét bebizonyíthassam önfeláldozásomat...

Sufficit!... és ha az életembe kerülne is... Amen! a mint a plebánosunk szokta volt mondani.

Hét órakor úton voltunk. Ha ezen a napon se találunk több akadályra, mint tegnap, akkor az éj beállta előtt túl leszünk Thüringián.

Annyi bizonyos, hogy a nap jól kezdődött. Igaz, hogy a legelső órák kissé nehezek voltak, mert az út olyan meredekké lett, hogy helyenkint tolni kellett a kerekeket. De ezen is túlestünk minden nagyobb baj nélkül.

Déltájban elértük ama hágó legmagasabb pontját, a melynek, ha nem csalódom, Gebauer a neve és a mely e hegyláncz legmagasabb torkolatán vezet keresztül. Ezután az ereszkedő következett nyugat felé. Itt már gyorsan haladhattunk, sebes vágtatás nélkül is, a mi veszélyes lett volna.

Az idő folyvást viharos volt. Habár napfelkelte óta nem esett is az eső, az eget mégis nehéz felhők boríták. A zivatar minden pillanatban kitörhetett, az pedig ilyen hegyes vidéken mindig veszélyes.

Este hat óra tájban csakugyan mennydörgés hallatszott. A vihar még messze volt ugyan, de rendkivül gyorsan közeledett.

Mártha kisasszony a hintó szögletébe vonult és gondolataiba lévén elmerülve, nem igen látszott félni. A néném behunyta a szemeit és mozdulatlanul ült a helyén.

- Nem jobb volna megállapodnunk? - kérdé Lauranay úr, kihajolván a kocsiablakból.

- Alkalmasint - felelém, - és meg is fogunk állni, ha alkalmasabb helyet találok éjjeli állomásra.

De ezen a lejtőn nem maradhatunk.

- Csak vigyázat, Natalis!

- Legyen nyugodt, Lauranay úr.

Alig mondtam ki e szókat, mikor egy óriási villám szinte megvakított. A mennykő lecsapott, egy nyirfába jobbról. Szerencsére a fa az erdő felé dőlt le.

A lovak vad futásnak eredtek. Éreztem, hogy többé nem voltak a hatalmamban. A szegény állatokat épp úgy, mint engem, elvakították a villámok és elkábította a mennydörgés. Ha a megrémült lovak letérnek a csapásról, a hintó menthetetlenül lezuhan az út mellett tátongó mélységbe.

Egyszerre a gyeplő elszakadt. A lovak, szabadabban érezvén magukat, még sebesebben kezdtek nyargalni. Elkerülhetetlen katasztrófa fenyegetett bennünket.

Hirtelen erős lökést éreztem. A hintó egy fatörzsbe ütődött, a mely rézsut feküdt az úton. Az istrángok elszakadtak, a rúd eltört. A lovak átugrották a fatörzset. E helyen a hegyszoros hirtelen bekanyarult és a szerencsétlen állatok a kanyarodón túl eltűntek a mélységben.

Az ütődéstől az első kerekek is eltörtek, de a hintó nem dőlt fel. Lauranay úr, Mártha kisasszony és a néném minden baj nélkül kiszálltak. Én ugyan leestem a bakról, de semmi bajom sem esett.

Mily helyrehozhatatlan szerencsétlenség volt ez! Mi lesz most belőlünk e néptelen vidék közepette? Borzasztó éjszakát töltöttünk.

Másnap, augusztus 23-án folytatnunk kellett a kínos útat, miután hátrahagytuk a hintót, a melyet még azon esetre se használhattunk volna, ha helyettesítjük elveszett lovainkat.

Némely élelmiszereket és nélkülözhetlen úti czikkeket egy csomagba kötöttem és egy bot végén a vállamon vittem tovább. Lementünk a szűk hegysoron, a melynek, ha Lauranay úr számítása nem csalt, a síkságra kellett levezetnie. Én elől mentem. A néném, Mártha kisasszony és nagyatyja mögöttem jöttek, a mint tőlük kitelt. Nem becsülöm tizenkét kilométernyinél kevesebbre az útat, a melyet ezen a napon megtettünk. Mikor este megállapodtunk, a lenyugvó nap világította meg ama tágas síkságot, a mely a thüringiai hegyek tövében terül el.