Jules Verne

Cetvadászok

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-711-3

MOBI ISBN: 978-963-453-712-0

Tartalomjegyzék

I. Fejezet

A megkésett elutazás.

II. Fejezet

A «Saint-Enoch».

III. Fejezet

Új-Zeeland keleti partja mentén.

IV. Fejezet

A Csöndes tengeren.

V. Fejezet

A Szent-Margit-öböl.

VI. Fejezet

Vancouver.

VII. Fejezet

A második kirándulás.

VIII. Fejezet

Az Okhoczki-tengerben.

IX. Fejezet

Kamcsatkában.

X. Fejezet

Két vadász, egy vad.

XI. Fejezet

Angolok és francziák.

XII. Fejezet

A megfeneklés.

XIII. Fejezet

A mozgó zátony.

XIV. Fejezet

Észak felé.

XV. Fejezet

Befejezés.

VI. Fejezet

Vancouver.

Vancouver-sziget Éjszak-Amerika nyugati partjával szemben fekszik s politikailag az angol Kolumbiához tartozik; hossza ötszáz, szélessége százharmincz kilométer s valamivel több, mint száz év óta angol birtok. Fővárosa Victoria, a mely rohamosan emelkedett, mióta a Fraser folyó medrében dús aranyereket találtak s a kezdetben jelentéktelen kikötő, később egész Brit Kolumbia fővárosa lett: Történetünk idejében (1863) azonban még korántsem volt oly fontos kereskedelmi piacz, mint a minő ma, noha Bourcart kapitánynak már akkor sem kellett aggódnia, hogy nem tudja eladni rakományát.

A Saint-Enoch baj nélkül tette meg az utat, mely azonban tizenhat napig, tehát két nappal tovább tartott, mint Bourcart kapitány számította. Victoria kikötőjében csak két hétig szándékozott mulatni, remélvén, hogy ennyi idő alatt eladhatja a rakományt és megtisztíthatja, rendbe hozhatja hajóját is.

Az Irwing kapitánya igazat beszélt, mikor azt mondta, hogy a halzsírnak jó ára van Victoriában. William Hope, a legnagyobb kereskedők egyike két kézzel kapott Bourcart kapitány ajánlatán s oly drágán vette meg a Saint-Enoch rakományát, a mennyit Európában sohasem adtak volna érte.

Bourcart kapitány elégedetten ment vissza hajójára és kezét dörzsölve mondta helyettesének:

- Nos, Heurtaux, megkötöttem az alkut! Most már csak a hordókat kell kirakni.

- Hát a halcsont?

- Eladtam azt is. Holnap mindjárt hozzáfoghatunk a munkához.

A tizenhétszáz hordó partraszállítása jó egy hétig eltartott s ez alatt az idő alatt Cabidoulin János Máriának volt legtöbb dolga. Minden egyes hordót gondosan megvizsgált, fenekét is, tetejét is megkopogtatta, hogy tele van-e, nehogy aztán a vevő előálljon, hogy ebből vagy amabból a hordóból hiányzik. Mikor ezzel elkészült, még súlyosabb munka várt rá: egyenként kellett megvizsgálnia és kijavítania azokat az üres hordókat, melyeket Bourcart kapitány az új czetvadászatra vásárolt.

A kádár tehát nyakig úszott a munkában s az egész idő alatt nem igen volt kedve beszélgetni.

Annál többet és vígabban beszélgettek a tisztek, a kiknek kétszeres örömük volt, mert jó áron eladták az egész terhet s megint azonnal folytathatták a vadászatot.

- Ön igazán szerencsés ember, kapitány! - mondta egy este Filhiol orvos a parancsnoknak.

- Ez még semmi! - felelte Bourcart kapitány. - Hanem ha beválik az, a mit tervezek...

- S mi lenne az?

- Hogy két hónap múlva, ha ez a második kirándulás is oly jól sikerül, mint az első, ismét itt leszünk Victoriában s eladjuk az Okhoczki-tengerben elejtett bálnák zsírját!

- Adja Isten! - felelte Heurtaux kapitány s erre mindnyájan koczintottak.

Filhiol orvos, mivel egész nap semmi dolga sem volt, kijárt a városba sétálgatni, sőt gyakran messzire elballagott a városon kívül is. A part mentén többször találkozott bennszülött indusokkal, de a vörösbőrűek nem igen tetszettek neki. Az odavaló fajta valóban nem is a szebbek közül való; jobbára zömök, elhízott férfiak, az arczuk szabálytalan, a fejük idomtalan és igen nagy, a szemük apró, a szájuk nagy, tompa orruk czimpáiban pedig érczgyűrűket vagy fadarabkákat viselnek.

A sziget e részében és belsejében roppant rengetegek vannak, tele szálas fenyőkkel s czip-rusokkal. Itt hát könnyű volt tüzelőfát szerezni a Saint-Enoch számára: csak le kellett vágni és a hajóra hordani. Vad is volt bőven és Heurtaux kapitány és Allotte hadnagy több szarvast lőttek, a minek a szakács ugyancsak megörült. Voltak farkasok, rókák és hermelinek is, de ezek nagyon vigyáztak magukra és gyorsan menekültek a vadászok elől.

E közben nemcsak az új hordókat rakták be a hajófenékbe, hanem rendbe hozták a vitorlákat, kötélzetet is, kitatarozták és egészen újra festették a Saint-Enochot, melynek indulását Bourcart kapitány július 19-dikére tűzte ki.

Két nappal az indulás előtt egy amerikai hajó vitorlázott be a kikötőbe s egy kődobásnyira vetett horgonyt a Saint-Enochtól. Az Irwing volt, a melynek parancsnoka a Margit-öbölben rábeszélte Bourcart kapitányt, hogy Victoriába jöjjön.

Az Irwing parancsnoka, Forth kapitány azonnal meglátogatta a Saint-Enoch tisztjeit, a kik képzelhető, hogy szívesen fogadták. Elbeszélgettek az útról, a régi viszontagságokról és Bourcart kapitány azt is megkérdezte az amerikaiaktól, hogy jó szerencsével vadászott-e a Margit-öbölben azután, midőn a Saint-Enoch már eltávozott onnan.

- Nem mondhatnám, - felelte Forth kapitány, - sőt a bálnák úgy megfogytak az öbölben, hogy hordóimnak alig a harmada van csak tele.

- Alighanem azért, - jegyezte meg Heurtaux kapitány, - mert ilyenkor már a fiók-bálnák nem szorulnak rá anyjukra s ezek is, azok is otthagyják az öblöt, mert jobb szeretnek a nyílt tengeren lenni.

- Meglehet, - felelte az amerikai - ámbár június végén még sohasem tapasztaltam, hogy a bálnák így megfogytak volna. Ön szerencsésebb volt, Bourcart kapitány, mert már Új-Zeeland körül jól megrakodott halzsírral.

- Hát a többi hajók - kérdezte most Coquebert hadnagy - szerencsésebbek voltak-e önnél?

- Szó sincs róla! - viszonzá Forth kapitány. - Mikor én elindultam, már a többiek is mind készülődtek.

- Szintén ide?

- Nem; azt hiszem, tovább folytatják a vadászatot az ázsiai vizekben.

- No, akkor sokan leszünk! - kiáltott föl Coquebert hadnagy, - mert mi is éppen oda készülünk.

- Ah! - szólt meglepetve Forth kapitány - önök tehát új vadászatra indulnak? És mikor?

- Már holnapután.

- Valóban örülök tehát, hogy még itt értem önöket, - szólt az amerikai udvariasan fölállva - mert így legalább áldomást ihatom önökkel az új vadászat sikerére.

- Éljen!... Éljen! - kiabálták a Saint-Enoch tisztjei szintén fölkelve és mindenki sietett a derék kapitánnyal kocczintani.

- Miért ne jöhetne velünk ön is? - kérdezte Bourcart kapitány.

- Én már elkéstem, - felelte Forth kapitány. - Három-négy hét előtt nem indulhatnék innen, két hónap múlva pedig már úgy a Behring-szorosban, mint az Okhoczki-tengerben fagyni kezd és megjelennek az első jéghegyek.

- Ezt igazán sajnáljuk, - mondta Bourcart kapitány. - És most csak még egyet szeretnék kérdezni... Nem vette-e észre ön is, hogy a bálnák nagyon nyugtalanok voltak a Margit-öbölben, és szinte szöktek, menekültek onnan, mintha valami nagy veszedelem fenyegette volna őket?

- Minden esetre észrevettem: s ez volt az egyik oka, a miért magam is ott hagytam az öblöt.

- Különös! - tűnődött Heurtaux kapitány, - de mi lehetett az oka?

- Azt nem tudnám, uraim... ha csak nem valami tengeri szörnyeteg...

- Ugyan kapitány! - nevetett Coquebert hadnagy: - ha Cabidoulin mester, a kádárunk hallaná, bizonyára így kiáltana föl: «A nagy tengeri kígyó volt!»

- Már akár ez volt, hadnagy, akár más, - felelte Forth kapitány, - az bizonyos, hogy a bálnák fölötte gyorsan menekültek. Én csak azt mondom, hogy különös dolognak kellett történnie, különben nem szöktek volna el így idő előtt.

- Hogy el ne felejtsem, - szólt most Bourcart kapitány; - hát a Repton?... Több szerencsével vadászott, mint a többiek?

- Nem; ő sem tudott zsákmányhoz jutni, a mikor mi elindultunk, már ő is készülődött az útra.

- Merre?

- Azt beszélték, hogy a Csöndes-tenger éjszak-nyugati vizeire megy s ott tovább vadászik.

- Csak mi ne találkozzunk vele! - mondta Heurtaux kapitány.

E közben éjszaka lett és Forth kapitány visszament hajójára. Másnap a Saint-Enoch tisztjei látogatták meg őt és szintén sokáig elmulattak, elbeszélgettek együtt.

IX. Fejezet

Kamcsatkában.

Kamcsatka, ez a hosszú szibíriai félsziget, melyet a hasonló nevű folyó öntöz, az Okhoczki-tenger s az éjszaki Jeges-tenger közt fekszik. A tartomány 1806 óta az oroszok birtoka. Nem nagyon népes, minden négyzet km-re alig egy lélek esik s a földje sem igen termékeny.

Nyugati partján több természetes kikötő van, köztük legfontosabb Pietropavlovszk, mely körülbelül 250 kilométernyire fekszik a Lopatka-foktól.

Ebben a kikötőben vetett horgonyt a Saint-Enoch október 4-ikén öt óra tájban délután. A Repton már megelőzte és szintén ott horgonyzott az Avacsa-öbölben.

A tágas öblöt roppant hegyláncz veszi körül, melyben sok a tűzhányó. Maga a város szerényen meghúzódik a hatalmas sziklák aljában, s hozzájuk mérten igazi gyerek-játékszernek látszik.

Akkoriban a házak legnagyobb része még fából volt, de volt a kis városnak két szobra is: egyik a dán Behring, a másik a franczia Lapérouse dicsőségét hirdette. Mind a kettő bátor, tudós tengerész volt, s a Jeges-tenger egy-egy csatornája őrzi nagy fölfedezéseik emlékét.

Bourcart kapitány csak addig akart Pietropavlovszkban időzni, míg friss húst szerez; azt, hogy hol fognak telelni, még nem határozta el, pedig már ideje lett volna, mert körmükre éghetett a dolog.

- Nem szeretnék itt telelni, - mondta Heurtaux kapitánynak; - ámbár tudom, hogy az Avacsa-öböl nem fagy be soha.

- Talán szeretne ismét Vancouverbe menni?

- Miért ne?... ott most jó ára van a halzsírnak... Igaz, hogy nem sokat viszünk a piaczra, de mégis...

- S akkor ott telelnénk Victoria kikötőjében? - kérdezte Heurtaux kapitány.

- Azt még magam sem tudom... Odáig hat hét az út... Ki tudja, nem találkozunk-e még néhány bálnával? Hisz sem az Okhoczki-tengerben, sem a Margit-öbölben nem igen sokat láttunk: valahol tehát csak rájuk kell akadnunk!

- Hátha a Behring-szorosba menekültek?

- Az lehet; de oda már nem mehetünk utánuk, mert a tél rohamosan közeledik, s oda fagyna a hajónk.

- Nem lenne-e jobb ismét Új-Zeelandba menni?

- Gondoltam erre is, - felelte Bourcart kapitány: - de egyelőre csak menjünk Vancouverbe; ott aztán majd végleg határozunk.

A legénység, mikor megtudta Bourcart kapitány terveit, rögtön bele nyugodott, csak Cabidoulin János Mária volt elégedetlen. A vitorlamester, a ki szeretett vele kötekedni, észre vette ezt s mindjárt bosszantani is kezdte:

- Tudom, öreg, hogy örülsz ennek az új útnak!

- Bolond volnék, ha örülnék! - felelte mogorván a kádár.

- Ugyan miért?

- Mert az út Vancouver felé nem biztos ilyenkor.

- Hát jobb szeretnél itt telelni Pietropavlovszkban?

- Azt sem.

- Hanem?...

- Hanem legokosabb lenne, ha egyenesen haza felé fordítanánk a Saint-Enoch orrát!

A vitorlamester fölkaczagott és vállat vonva odább ment, hogy sürgesse a legénységet, a mely szorgalmasan dolgozott az utazás előkészületein. Látták, hogy a Repton is készülődik az útra; hogy hová megy, senki sem tudta, de nem is törődött vele.

Filhiol orvos sokat kóborolt a parton és a városban. Érdeklődve tanulmányozta a bennszülött lakosságot, mely éppen nem hasonlított a szemben fekvő Aljaszka törzseihez. Széles vállú, zömök emberek voltak, pofacsontjaik nagyon kiállók, az orruk tömpe és laposra nyomott, a hajuk fekete: egész külsejök nem valami kellemetes az európai szemnek. Állatbőrből készült nadrágot és ködment viseltek úgy a nők, mint a férfiak; a tehetősebbeknek volt színes vitorlavászon ingük is. Hanem mindnyájan oly egészségesek voltak, mint a makk, úgy, hogy Filhiol orvos alighanem éhen halt volna köztük.

Október 6-ikán a Saint-Enoch legénységének nagyobb fele, a vitorlamester, Cabidoulin és a hajóács vezetésével kiment a parti hegyek erdejébe fát vágni. A Repton legénysége ugyane czélból már szintén kivonult: s bár a francziák igyekeztek távol maradni tőlük, mégis meg-esett, hogy összetalálkoztak, s egy kidőlt fatörzs miatt mindjárt össze is tűztek.

Mindegyik fél magának akarta lefoglalni a fatörzset, a melynek birtokáért hevesen czivakod-tak, - egyelőre csak szóval: de érezni lehetett, hogy a szavakat mihamar tettek váltják föl.

Csakugyan: a Repton félig részeg hajóácsa durván félre lökte az egyik franczia matrózt. Ez rögtön torkon ragadta az angolt, letépte fejéről a sipkát és dühösen felkiáltott:

- Ha a Repton nem köszöntötte a Saint-Enochot, legalább te süvegelj meg bennünket!

- Úgy van! Jól van! - kiabáltak a francziák.

A két hajó legénysége szemtől szembe állott, készen egymásra rohanni. Szerencsére Stroke, az angolok hadnagya, és Ollive, a franczia vitorlamester közbeléptek, s megakadályozták a verekedést, a mely aligha folyt volna le vérontás nélkül. Így csak még néhány szilaj károm-kodás hangzott el, s aztán mind a két hajó legénysége dúlva-fúlva dolgozott tovább.

Midőn a Saint-Enoch legénysége este hazatért s Ollive mester elmondta a dolgot Bourcart kapitánynak, ez csak ennyit mondott:

- Szerencse, hogy pár nap múlva indulunk, különben még rossz vége lehetne a dolognak.

Előbb azonban történt valami. Október 8-ikán, ámbár az idő szép, csöndes volt, a kint halászó kamcsatkaiak egyszerre csak őrült sietséggel igyekeztek bemenekülni a kikötőbe. Nagyobb részük ott hagyta veszni hálóját, mindenét, s csak a bőrét akarta megmenteni.

Mi volt az általános riadalom oka?

Fél mérföldnyire az öböltől irtózatos tengeri szörnyeteg rémítette meg a halászó csónakrajt. A mesebeli állat a víz színén úszott s farkával hevesen paskolta a tengert. A halálra ijedt halászok szerint legalább háromszáz láb hosszú és tizenöt-húsz láb széles volt; a fején bozontos sörény volt, a közepe táján föl volt fújódva és iszonyú nagy ollói is voltak, mint a ráknak.

A megdöbbentő hír villámgyorsan terjedt el a kikötőben. Bourcart kapitány aggodalmasan hallgatta a hihetetlen újságot, és gondolkodóba esett... Vajjon nem ez a szörnyeteg riasztotta-e el a bálnákat a Csöndes-tenger e részéről?... S vajjon nincs-e igaza Cabidoulin János Máriának, hogy hisz a tengeri kígyóban, vagy más efféle szörnyetegben?

Sokat vitáztak ezen a kérdésen a Saint-Enoch födélzetén. Filhiol orvos, Heurtaux kapitány, a parancsnok és Ollive mester hallani sem akartak a tengeri szörnyetegről; a két hadnagy ellenben habozott, hogy higyjen-e, vagy sem, a legénység kilencz-tizede pedig föltétlenül elhitte, hogy csakugyan a tengeri kígyó úszkál az öblön kívül.

- Nekünk mindegy, - mondta Heurtaux kapitány vállat vonva: - akár igazán látták azt a tengeri kígyót, akár csak álmodták, azt hiszem, az utazásunkat nem halasztjuk el miatta?

- Szó sincs róla! - felelte Bourcart kapitány: - sőt holnapután okvetlenül indulunk.

Ollive mester megvitte a hírt a legénységnek s szokása szerint ismét kötődött a kádárral.

- No, öreg, - mondta gúnyosan: - akár tengeri kígyó, akár nem: már mi csak utazunk!

- Csak aztán meg ne bánjuk! - felelte a kádár komoran.

- Eh, a ki gyáva, maradjon otthon!

- Én nem vagyok gyáva, - szólt a kádár halkan: - de a mi igaz, az igaz!... A tengeri kígyó itt bujkál közelünkben.

- No hát majd a szeme közé nézünk! - viszonzá Ollive mester.

- Isten ne adja! - felelte Cabidoulin János Mária babonás félelemmel és keresztet vetett magára.

Ez alatt a félelem végképp úrrá lett Pietropavlovszkban. A kamcsatkaiak úgy kerülték a tengert, mint a pokol tornáczait s csak abban reménykedtek, hogy a két hajó, a Saint-Enoch és a Repton, vagy elpusztítja a tengeri kígyót, ha útjába kerül, vagy pedig a szörnyeteg nyeli el őket, s jóllakván velük, odább áll.

Október 10-ikén mind a két hajó egyszerre szedte föl vasmacskáit, hogy a tenger apályát fölhasználva elhagyhassa a kikötőt. Mind a kettő keletnek fordult s oly közel haladt egymás mellett, mintha jó barátokként mentek volna a közös úton!...