Jules Verne

Kamp Ole sorsjegye

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-719-9

MOBI ISBN: 978-963-453-720-5

Tartalomjegyzék

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

V.

Hulda valósággal megütközött a szivósságon, melylyel Ole minden levélben folyton arról a szerencséről beszélt, amely visszatértekor várakozik rá. Mire épitette a fiatal ember e re-ményt? Hulda nem birta megfejteni és annyira szerette volna tudni. Már meg kell bocsátani e kiváncsiságot, amelyet tulajdonkép a szerelmes türelmetlenségének lehet nevezni. A derék, egyszerü gyermek éppen nem volt nagyralátó s a jövőről való álmai korántsem voltak oly merészek, hogy gazdagságra gondoljon. Hisz Ole szerelme elég volt most neki és elegendő lesz mindig. Ha egyszer gazdagok lennének, hát nagyon örvendene rajta; ha nem, ugy bizonyára nem buslakodik miatta.

Igy gondolkodtak Hulda és Joél azon a napon, mikor Ole utolsó levele érkezett; e tekintetben mind a ketten egy nézeten voltak, mint egyáltalában minden más dologban.

Joél azonban mégis azt jegyezte meg:

- Nem, az lehetetlen, testvérkém; neked okvetlen titkolnod kell valamit előttem.

- Titkolnom előtted?

- Igen; hogy Ole elutazott volna anélkül, hogy legalább is valamit eláruljon előtted e titokból, az teljes lehetetlen.

- Emlitett neked felőle egy szót is, Joél? - felelt Hulda.

- Nem; de én nem vagyok te.

- De igen, te a bátyám vagy.

- Én nem vagyok Ole mátkája.

- Majdnem; - mondta a fiatal leány, - mert ha valami szerencsétlenség érné őt, ha nem térne vissza erről az utról, ép ugy érintene téged, mint engem és könnyeid ép ugy hullanának, mint az enyémek.

- De nem, nem, testvérkém, - felelt Joél; - nem szabad helyt adnod az ilyen gondolatoknak.

Ole ne térne vissza erről az utjáról! Igazán komolyan beszélsz, Hulda?

- Nem, bizonyára nem, Joél! És mégis... Én nem tudom... bizonyos előérzetek gyötörnek...

Gonosz álmok...

- Álmok, édes Hulda; nem egyebek, mint álmok.

- Természetes, de hát honnan kerülnek?

- Magunkból és nem onnan felülről. Aggályaid vannak és az aggályok kinoznak álmaidban is.

Hisz ez majd mindig igy van, ha az ember nagyon élénken kiván valamit és közeledik az idő, mikor e kivánságnak be kell teljesülnie.

- Tudom, Joél.

- Én igazán erősebbnek tartottalak, kedves testvér; igen, szilárdabbnak! Hát gondold meg, hogy csak most kaptál levelet Oletól, melyben tudatja, hogy a hajó egy hónap előtt megérkezik és ilyen bogarakat veszel a fejedbe.

- Nem a fejembe, a szivemben vannak, Joél.

- Nos, ma már április 19-ike van, - folytatta Joél; - Olenak május 15-20-ika közt kell hazatérnie és nem tartom korainak, ha megkezded előkészületeidet esküvőtökre.

- Már arra gondolsz, Joél?

- Ha arra gondolok-e Hulda! Sőt azt tartom: kissé meg is késtünk vele. Gondold csak meg: esküvőről van szó, amely nemcsak Dalt, de a szomszéd gaardekat1 izgalomba hozza. Én azt hiszem, hogy esküvőtök nagyon szép lesz és én is közre akarok benne működni.

Az eféle ünnepség Norvégiában általában, de Telemarkban meg kiváltképen nem csekélység; nem, ez nem folyhat le simán, zaj nélkül.

Még ugyanazon napon tehát Joél megbeszélte a dolgot anyjával, habár nagyon rövidesen, mert Hansen asszonyt fölötte kinosan lepte meg azon férfival való találkozás, aki Sandgoistnak Drammenből való közeli látogatását jelezte. A nagyszobában levő kényelmes karosszékben ült és gondolataiba mélyedve gépiesen forgatta a rokka kerekét.

Joél azonnal észrevette, hogy anyja szokatlanul nyomott hangulatban van. De miután minden kérdésére, melyet lehangoltsága okairól tett, «semmi» felelettel tért ki, azt hitte fia, hogy szóba hozhatja Hulda esküvőjét.

- Tudod, anyám, - kezdte Joél, - hogy Ole utolsó levelében Telemarkba való mielőbbi visszatértét jelzi, ahova már pár hét alatt érkezik.

- Ez igazán kivánatos volna, - felelt Hansen asszony; - és vajha minden akadály elhárulna utjából.

- Kifogásod volna ellene, ha május 28-ára tüznénk ki az esküvőt?

- Ha Hulda beleegyezik, éppen semmi.

- Annyi, mintha már is beleegyezett volna. Még azt akarom kérdezni, anyám, nem azt tartod-e te is, hogy ezt a napot istenigazában megünnepeljük?

- Mit értesz az istenigazában való megünneplés alatt? - kérdezte Hansen asszony anélkül, hogy szemét felemelné a rokkáról.

- Nos, azt értem alatta, természetesen a te beleegyezéseddel, hogy a szertartás állásunkhoz méltón tartassék. Minden ismerősünket meg kell hivni és ha házunk nem is elég téres a vendégek befogadására, a szomszédok ez egyszer szivesen adnak nekik szállást.

- Kiket értesz a vendégek alatt?

- Oh, én azt tartom, hogy minden barátunkat meg kell hivnunk Maelből, Tinessből és Bambleből, ez majd az én gondom lesz. Ugy vélem, hogy a Help fivérek is jelen lehetnének, a bergeni révész, akiket - ismétlem, beleegyezéseddel - meghivnék Dalba. Ezek derék emberek, akik igazán szeretik Olet és én bizonyos vagyok felőle, hogy elfogadják a meghivást.

- De hát szükséges az, hogy ilyen nagy, fényes esküvőt tartsunk?

- Azt hiszem, anyám, már fogadónk érdekében is, amely amennyire én tudom, atyám halála óta sem értékéből, sem tekintélyéből nem veszitett.

- Nem... Joél... Nem!

- Nem kötelességünk-e, hogy legalább is ugyanolyan állapotban tartsuk fönn, ahogyan ránk maradt? Azért szükségesnek látom, hogy testvérem esküvőjének egy kis külső fényt adjunk.

1 Nagyobb parasztbirtokok.

- Nos igen, igazad van, Joél.

- És nem ideje-e már, hogy Hulda az előkészületekre gondoljon, hogy az ő részéről semmi akadály se legyen. Mit vélsz erről, édes anyám?

- Te és Hulda gondoskodjatok mindenről, amit szükségesnek véltek; - felelt Hansen asszony.

A föntebbiek ugy tüntetik fel a dolgot, mintha Joél tán nagyon is siettetné, pedig hát helyesebb lett volna, ha bevárjak Ole hazaérkezését az egybekelés napjának meghatározása végett és csak a szükséges előkészületeket tegyék meg. De hát Joél ugy gondolkozott, hogy aminek meg kell történni, az történjék meg; aztán Hulda részére szórakozás, ha ezzel az ezer aprólékossággal foglalkozik, amit az eféle ténykedés rendesen maga után von. A fiatal ember előnyösnek látta, hogy nővére ne foglalkozzék azokkal a rossz előérzetekkel, amelyeknek eddig éppen semmi alapja sem volt.

Első teendő volt a nyoszolyóleány megválasztása, ami nem ütközött nehézségekbe. E tisztséget egy kedves bamblei leány latja el, Hulda legbizalmasabb barátnője. Az atyja, Helmboe bérlő a legnagyobb gaardot birta az egész vidéken. Ez a derék ember nem volt egész vagyon-talan. Már hosszabb idő óta ismerte Joél tiszteletreméltó jellemét és - mondjuk ki bátran - a leány nem kevésbé becsülte a fiatalembert és amint a viszonyok alakultak, valószinünek látszott, hogy miután Sigrid töltötte be Huldánál a nyoszolyóleány szerepét, rövidesen viszo-nozhatja neki a kedves szolgálatot. Ez ugyanis nem ritka eset Norvégiában. Ez tehát bizonyos előny volt Joél javára hogy Helmboe Sigrid e megtisztelő szolgálatot tette Hansen Huldának.

Fontos kérdés volt ugy a menyasszonyra, mint a nyoszolyóleányra nézve a toilette, amelyet az esküvő napján viselnek.

Sigrid, a tizennyolcéves bájos szőke leány ez alkalomból a legelőnyösebb benyomást akarta tenni. Barátnője, Hulda bizalmas utasitása szerint, amit Joél személyesen vitt meg neki, pillanatnyi pihenőt se tartva, serényen dolgozott.

Egy derékra volt ugyanis szüksége, melynek himzése szabályosan kieszelt mintájával, ragyogó zománcként fogta körül Sigrid termetét. Továbbá egy szoknya kellett hozzá, amely egész sereg alsószoknyát takart el. Ami az ékszert illeti, ez is fogós kérdés volt. A nyaklánc filigrán ezüstből és gyöngyökből legyen, a derék csatja aranyozott ezüst vagy réz, a függő szivalaku szabadon lógó karikába foglalva; kettős gombok, amelyek arra szolgálnak, hogy az inget agraffszerüen foglalják össze a nyakon. Vörös szövet vagy selyem öv, amelyről négysoros lánc lóg meg apró makkos gyürük, amelyek összhangzón illeszkednek egymáshoz; a karkötők áttört ezüstből; szóval egészen az a viselet az ékszerekben is, mely e vidéken divik s amelyben az arany csak igen csekély mennyiségü, amelynél a cinezés pótolja az ezüstöt s a gyöngyök csak hólyagüvegből vannak és a gyémántot olcsó kristály helyettesiti. Az összbenyomásnak azonban kielégitőleg kellett hatni a szemre. Ha a szükség ugy hozta volna magával, Sigrid nem idegenkedett volna attól, hogy ellátogasson Benett dús raktárába Christiániába, hogy ott csinálja bevásárlásait. Az atyja bizonyára nem tett volna ellenvetést, ellenkezőleg. A derék ember készséggel teljesitette leánya óhaját. Másfelől Sigrid elég okos leány volt, hogy ne vegye túlontúl igénybe atyja tárcáját. Hisz a főkérdés csak az volt nála, hogy ama bizonyos nagy napon a legjobb világitásban álljon Joél előtt.

Huldára nézve sem volt kevésbbé komoly ez a kérdés. A divat végre is kérlelhetlen zsarnok és sok gondot okoz a toilette megválasztása a menyasszonynak.

A fiatal leánynak első sorban össze kellett fonni a szalagdiszt, mely egyébkor szabadon lógott le kis sipkájáról és le kellett tennie a széles, csattos övet, mely egyszersmind a kötényt szoritotta a haragosvörös szoknyához. Azontúl már nem kellett viselnie a háromsarkos jegykendőt, amelyet elutazása előtt ajándékozott neki Ole; sem a zsinórt, melyen az apró himzett bőrzacskó függött a rövidnyelü ezüst kanállal, késsel és villával és varróeszközzel, mert ezek olyan tárgyak, melyekre az asszonynak minden percben szüksége van a háztartásban.

Ezenkivül a menyegző utáni napon Hulda hajának szabadon kellett vállára omolnia s amennyiben haja elegendő dús volt, fölösleges lenszálakból készült hamis hajat vegyiteni közéje, amint ezt gyakran cselekszik Norvégiában a természettől mostohábban ellátott asszonyok. Ami a voltaképeni ruházatot és ékszert illeti, Huldának csak az anyja ládájába kellett nyulnia. A menyasszonyi öltözet egyes darabjai ugyanis generációról-generációra szállottak egy és ugyanazon családban. Igy mindig ugyanaz az aranynyal himzett derék szerepel, ugyanaz a bársonyöv, egyszinü vagy tarka selyemszoknya, a harisnya, az arany nyaklánc és a menyasszonyi korona, ama hires skandináv korona, amelyet gondosan őriznek a legjobb ládában.

Ez egy remek aranyozott skatulya-munka, meglehetős magas, mely csillagokkal és levél-diszszel van ékitve, amely Európa egyéb országaiban szokványos myrtus- vagy egyéb szimbolikus koszorut helyettesit. Ez a ragyogó sugár az összhangzó fülbevalókkal és szines üveggyöngyökkel előnyös keretül szolgált Hulda csinos arcocskájához. A megkoronázott menyasszony, ahogy ott nevezik, becsületére vált a fiatal férjnek. De viszont neki is hozzá méltón kellett megjelennie, fényes esküvői pompában; rövid kabátkában sürün varrt ezüst-gombokkal, kemény inggallérral, ezüst himzéssel szegélyezett mellénynyel, szük térdnadrág, finom harisnyák, sárgás cipellők és az övben a bőrhüvelybe rejtett skandinaviai kés, a dolknif, amelylyel mindig föl van fegyverkezve az igazi norvég.

Efféle elfoglaltságok közt multak április utolsó és május első hetei. A meghivásokat Joél vállalta magára, amennyiben vezetői foglalkozása most még megengedte. Különben Bambleben lehetett sok barátja és ismerőse, mert oda sürün járt. És mert nem ment el maga Bergenbe, hogy meghivja a Help fivéreket, irt nekik. Amint előre megmondta, ez urak postafordultával adták kedvező válaszukat, hogy szivesen jelen lesznek Kamp Ole, a fiatal kormányos esküvőjén.

Eközben elérkezett május 15-ike. Napról-napra lehetett tehát várni, hogy Ole szekere begördül, kinyilik az ajtó és igy kiált be:

- Én vagyok!... Itt vagyok!

Csak egy kis türelemről volt tehát szó. Máskülönben minden készen volt. Sigrid csak egy intésre várt, hogy ünnepi diszben megjelenjék.

Elmult 16-17-ike, anélkül, hogy az ügyállás változott volna és az ujhollandi postahajó se hozott több levelet.

- Efölött nincs mit csodálkoznod, testvérkém; - ismételgette Joél. - Egy vitorláshajó könnyen megkésik. Saint Pierre Miquelontól Bergenig meglehetős ut. Oh, hogy nem gőzös a «Viken»jök és nem állhatok én a gépnél! Én erővel is elhoztam volna szél és hullámok dacára, még ha szétrobbant volna is a kazán, mire kikötőt érnénk.

Efféle beszédekkel csititgatta Joél Huldát, akinek nyugtalansága napról-napra növekedett.

Egyebekben épp most nagyon rossz idők jártak Telemarkban. Zord szelek dühöngtek és ezek a nyugati szelek Amerika felől jöttek.

- De ennek tulajdonképen siettetni kellene a hajó utját, - ismételgette a fiatal leány.

- Kétségkivül, - felelt Joél; - de ha tulságos erős a szél, hátráltatja is és a szél ellen üzi. A tengeren nem teheti az ember mindig azt, amit akar.

- Te hát nem vagy nyugtalan, Joél?

- Nem, Hulda; éppen nem! Az eféle késések nagyon sajnálatosak ugyan, de épp oly természetesek Nem én nem vagyok nyugtalan emiatt és nincs is semmi ok rá, hogy azok legyünk.

19-én egy utas lépett a vendégfogadóba, aki vezetőt óhajtott, hogy a hegyeken át Hardanger határáig kisérje. Habár igen kellemetlen volt rá nézve, hogy magára hagyja Huldát, Joél még se tagadhatta meg az idegen kivánságát. Ugy számitott, hogy legfeljebb huszonnégy óráig lesz oda és azt remélte, hogy visszatértekor találkozik Oleval. Mert igazság szerint a fiatal ember már kezdett komolyan nyugtalankodni. Ezen a reggelen tehát nagyon nehéz szivvel ment el.

Következő nap, ugy délután egy óra felé valaki kopogott a fogadó ajtaján.

- Talán Ole jön? - kiáltott Hulda.

Fölugrott, hogy ajtót nyisson.

A házajtóban még szekéren ülve egy utazóköpenybe burkolt férfit pillantott meg, akinek arca teljesen ismeretlen volt előtte.

VIII.

Másnap reggel hajnalhasadtával keltek utra mind a ketten. Daltól a hires vizesésig tizenöt kilométer az ut és ugyanannyi visszafelé. Joélnek ez csak egy séta lenne, de tekintettel kellett lennie Huldára. Joél hát megszerezte Lengting munkavezető szekerét, de mivel ennek a kocsinak csak egy hátsó ülése volt s a jó ember hatalmas térfogata elfoglalta az első ülést, Hulda és Joél ketten szorongtak a hátsó ülésen s ha esetleg a bemondott utas tényleg ott lesz Rjukanfosnál, Joél átadja helyét és gyalog tér vissza.

Ha vannak is némi akadályok. Daltól csodaszép ut visz a vizesésig, persze inkább gyalogösvény, mint országut. Girbe-gurba tuskók vannak lerakva a Maon mellékágánál, amelyek pár lépésnyire egymástól kis hidakat képeznek. De a norvég ló már hozzászokott, hogy biztos lábakkal gázol át ezeken és ha a szekérnek nincs is ruganya, a ló ügyes járása zsongitja valamelyest az erős rázkódást.

Az idő szép volt. Joél és Hulda csöndes lépésben haladtak a zöld réten, amelynek baloldalát a Maon áttetsző vize mossa. Pár öreg nyirfa adott itt-ott kellemes árnyékot a naptól beteritett uton. Az éj párázata ragyogó csöppekben függött a füszálakon. A hegyi folyótól jobbra, mintegy két méternyi magasságban a Guszta jégmezői ragyogtak a távolból.

Egy óra alatt meglehetős előre haladtak, mert az ut észrevétlenül emelkedett; de aztán szükebb lett a völgy. Imitt-amott zuhogó patakká váltak a vizesések. Igy hát időnkint nehézségekkel kellett küzdeniük, hogy haladhassanak, habár Joél is ügyesen tudott hajtani. Az ő oldalán Hulda nem ismert félelmet. Ha valami tulságos meredek helyre értek, erősen belecsimpaszkodott fivére karjába. Az üde levegő pirosra szivta egy idő óta meglehetős sápadt arcocskáját.

Két órai ut után, egy ezerötszáz lábnyi magas vizesés szélén föltünt a kétkerekü vizimalom.

Ideérve Joél és Hulda leszálltak.

- Egy félórai ut nem fáraszt el tulságosan, testvérkém, ugy-e? - kérdezte Joél.

- Nem, bátyám, éppenséggel nem vagyok fáradt; sőt egy kis gyalogséta javamra válik.

- Egy kicsi... no elég nagy és hozzá folyvást hegynek föl.

- Akkor a karodra támaszkodom, Joél.

Itt föltétlenül vissza kellett hagyniok a kocsit, mely a meredek uton képtelen lett volna előre jutni, az egész szük átjárókon a sziklás szakadékokon.

Sürü ködszerü valami emelkedett a kékes távolságban. A Rjukan szétszóródó vizei felhőszerüen emelkedtek a magasba.

Hulda és Joél a vezetők által használt gyalogutra csaptak át, amely a völgy legszükebb részéhez vezet le és ahova fák és bokrok közt kellett áttörtetniök. Kis idő mulva már mindketten egy sárgás mohával benőtt sziklán ültek, csaknem szemközt a vizeséssel, amelyet csupán innen lehet megközeliteni.

Itt aligha megértették volna egymást, ha társalogni kezdenek. Itt azonban csak a gondolat beszélt, mely szivtől szivhez szólt.

A Rjukan vizmennyisége mérhetetlen, a magassága hatalmas és mennydörgésszerü zugása rettenetes. Kilencszáz lábnyiról esik itt vissza ágyába a Maon. Kilencszáz láb magas, azaz hatszor oly magas, mint a Niagara, amelynek szélessége az amerikaitól a canadai partig 300 angol mértföld.

Innen a Rjukanfos olyan remek látványt nyujt, amelyet leirni alig lehet, még a szemléltető festőművészet is képtelen lenne igaz mivoltában visszaadni. Vannak a természetnek olyan csodái, amelyeket látni kell, hogy szépségüket meg birjuk érteni, ezekhez tartozik e vizesés, mely a legnevezetesebb az összes európai szárazföldek között.

E tüneményszerü látványba elmerülve ült e percben egy kéjutazó is a Maon baloldali sziklafalán, ahonnan a Rjukanfost egészen közelről és legmagasabb pontjáról szemlélhette.

Sem Joél, sem Hulda nem vették őt észre e percig, habár arról a helyről, ahol ültek, egészen jól láthatták.

E pillanatban az utas fölemelkedett és egész bátran kilépett egy kiálló sziklacsucsra, mely kupolaszerüen függött a Maon fölött.

Valószinüleg a Rjukanfos üregeit akarta jobbról és balról szemügyre venni.

A turista egyre előbbre haladt ez uton, ahol se fü, se fagyökér nem mutatkozott.

Az elővigyázatlan kétségkivül nem ismerte a mesét, a mely hiressé tette e helyet. Egy szép napon e veszélyes uton akarta Eystein meglátogatni a nyugotfjordali szép Marit. A hegyszaka-dék tulsó feléről menyasszonya nyujtotta feléje karját. A férfi egyszerre elvesztette az egyen-sulyt, leesik és anélkül, hogy a tükörsima sziklában megkapaszkodhatnék, zuhan le, ahol a mélységben eltünik, anélkül, hogy a Maon rohanó árja valaha is kivetette volna holttestét.

Ami a szerencsétlen Eysteinnal megesett, ugyanez történjék azzal a meggondolatlannal, aki mindelőbbre haladt a vészes uton?

Félő volt, hogy igen. A meggondolatlan ember végre maga is észrevette a veszélyt, de sajna, már későn. A lába egyszerre elvesztette a támpontot. Egy kiáltást hallatott és mintegy husz lépésnyire gurult lefelé, csak annyi időt nyerve, hogy egy kiálló sziklába megkapaszkodjék, mely a mélység szélén szögelt ki.

Joél és Hulda még most se vették észre az utast, de meghallották kiáltását.

- Mi volt ez? - kiáltott Joél fölemelkedve.

- Egy kiáltás; - felelt Hulda.

- Melyik oldalról?

- Hallga!

Mindketten a vizesés jobb, majd baloldalára tekintettek: semmit sem láttak. De tisztán hallották e szavakat: «segitség! segitség!», mikor a Rjukan esése közben, mint rendesen, egy-egy pillanatnyi szünetet tartott.

A segélykiáltás ismétlődött.

- Joél, - szólt Hulda, - egy utas foroghat veszélyben, aki segitségért kiált. Hozzá kell mennünk.

- Föltétlenül, Hulda; nem is lehet messze tőlünk. De melyik oldalon? Hol van?.... Én semmit se látok.

Hulda a szikla mögé lépett, ahol ültek s amely a Maon jobbpartja fölé borult.

- Joél! - kiáltott végre.

- Látod őt?

- Igen; ott... ott!...

Hulda az elővigyázatlan utas felé mutatott, aki jóformán az örvény fölött lebegett. Ha lába alól kisiklik a kis sziklacsucs, hacsak egy gondolatnyit lejebb gurul, vagy megszédül, ugy ment-hetetlen elveszett.

- Meg kell őt mentenünk! - sürgette Hulda.

- Az természetes! - felelt minden gondolkozás nélkül Joél. - Elővigyázattal s a szükséges hidegvérrel hozzájuthatunk.

Joél hosszu kiáltást hallatott. Az utas meghallotta, mert fejét arrafelé forditotta. Joél aztán pár pillanatig tünődött, hogy szabaditsa meg amaz embert leggyorsabban és legbiztosabban veszélyes helyzetéből?

- Hulda, - szólt; - csak nem félsz?

- Nem, bátyám.

- Jól ismered a Maristient.

- Már többször átmentem.

- Nos, menj akkor a hegyhátra és igyekezz, amennyire lehet az idegenhez közel férkőzni.

Akkor csuszszál le hozzá és fogd meg a kezét. De meg ne próbáljon fölállni, mert akkor megszédül, leránt téged is és mindketten elvesztetek.

- És te, Joél?

- Nos, mig te felülről ideérsz, én a Maon mentén a sziklára kuszok. Én már ott leszek, mire te odaérsz és ha ő meg is csuszik, én tán mindkettőtöket föltartóztathatlak.

Aztán a Rjukanfos egy ujabb pauzája alatt messzire elhallszó hangon kiáltott Joél:

- Meg ne mozduljon, uram!... Várakozzék!... Megkisérjük, hogy önhöz juthassunk.

Hulda már eltünt a lejtő magas bokrai közt, hogy a másik oldalról jusson a hegyháthoz.

A fák közt ismét látta Joél a bátor leányt föltünni.

Ő maga lassan kezdett lecsuszni a Rjukanfos szélén kiálló sziklacsucson. Micsoda hidegvér, micsoda biztonság a lábakban és a kezek milyen ügyesen kapaszkodnak a szakadékba, melynek falai a rája hulló vizeséstől folyton nedvesek voltak.

Vele egy vonalban, de pár száz lépéssel magasabban törtetett előre Hulda, hogy arra a helyre jusson, ahol az idegen mozdulatlanul feküdt. Az esés közben a vizesés felé fordult arcát nem lehetett látni.

Mikor odaért, Joél megállapodott. Miután egy sziklahasadékba erősen belecsimpaszkodott, hangosan kiáltotta:

- Hej!... Uram!...

Az utas odaforditotta a fejét.

- Ne mozogjon hát, - folytatta Joél; - egy mozdulatot se tegyen és fogódzék meg erősen.

- Ne aggódjék, barátom, alaposan megfogództam! - felelt amaz olyan hangon, amely megnyugtatta Joélt. - Ha nem tartanám magamat erősen, már egynegyed óra óta ott feküdnék a Rjukanfos alján.

- A nővérem lecsuszik önhöz, - folytatta Joél; - és megfogja a kezét. De mig én nem értem önhöz, ne próbáljon fölkelni!... Legjobb, ha meg se mozdul.

- Mozdulatlan maradok, akár egy szikla, - felelte az utas.

Hulda már előre kezdett csuszni, miközben a kevésbbé sikos kövezetet kereste és lábát kisebb szakadékokba támasztotta meg, ahol biztos támpontot talált. Mindig bátran, biztosan, amint ettől a telemarki leánytól el lehetett várni, aki jó ismerős a lejtős utakkal.

És amint Joél, ő is igy kiáltott:

- Erősen kapaszkodjék meg, uram.

- Igen, erősen fogódzom és fogódzom mindaddig, amig csak birok.

- Nagyon jól van! Ne féljen; - tette hozzá Hulda.

- Én nem félek!

- Mi megmentjük önt! - kiáltott Joél.

- Remélem is, mert - szent Olafra - saját magamat képtelen lennék megmenteni.

Nyilvánvaló, hogy az idegen megőrizte teljesen lélekjelenlétét. Esés közben karja, keze és lába fölmondta a szolgálatot és amit most tehetett, csak abból állt, hogy jól belekapaszkodjék a kiálló kis szikladarabba, amely a mélységtől elválasztotta.

Hulda eközben lejebb jött. Pár pillanat mulva az idegen mellett volt és miután lábát egy szilárdabban álló kövön megvetette, megragadta az idegen kezét.

Amaz megkisértette, hogy kissé fölemelkedjék.

- Ne mozduljon, uram!... Ne mozduljon!... - szólt Hulda. - Engem is magával ránthat és nekem nincs elég erőm, hogy visszatartsam. Meg kell várnunk a bátyámat. Ha ő itt lesz, akkor megmozdulhat, hogy...

- Hogy fölemelkedjem, kedves gyermekem, azt könnyebb mondani, mint megcselekedni; sőt attól félek, hogy erre alig is leszek képes.

- Talán megsérült?

- Hm; el nem tört és nem rándult ki semmim, legalább remélem, de a lábszáraimat alaposan fölhorzsoltam.

Joél már csak mintegy husz lépésnyire volt a helytől; ahol az utas és Hulda tartózkodtak. A szikla hepehupás része nem engedte, hogy egyenesen hozzájuk mászszék és kerülő uton kellett odakusznia. Ez volt a legnehezebb és a legveszélyesebb munka; ez életre-halálra ment.

- Egy mozdulatot se! - intette utoljára az idegent. - Ha megcsusznak, az én állapotom is oly bizonytalan most, hogy képtelen volnék önt megmenteni és mind a ketten elvesztek.

- Ne aggódj, Joél; - felelt Hulda. - Gondolj magadra és Isten oltalmazzon.

Joél hasmánt kezdett csuszni, miközben igazi kigyómódra tekergetődzött előre. Két vagy három izben azt érezte, hogy elveszitett minden támpontot, végre mégis sikerült neki, össze-szedve minden erejét, az utashoz följutni.

A már kissé éltes, de erőteljes, izmos férfi csinos, megnyerő arca mosolyogva nézett rá, Joél voltaképen egy fiatal, merész férfit képzelt benne, aki elég meggondolatlan volt ez uton átmenni.

- Ugyancsak nagy oktalanság volt, amit elkövetett, kedves uram; - szólt a fiatal ember félig ledőlve, hogy lélegzetet vehessen.

- Mit, oktalanság? - felelt az utas; - mondja inkább, kedves barátom, hogy igazi őrültség volt.

- Ön az életével játszott.

- És az én hibám miatt, ön is azt tette.

- Én... Oh, hisz ez ugyis az én mesterségem; - felelte Joél.

Aztán fölállott.

- Most arról van szó, hogy ismét följussunk. De hát a legnehezebbjén már tulestünk...

- Ah, a legnehezebb!...

- Igen, kedves uram; a legnehezebb az volt, hogy idejussunk önhöz. Most csak egy kis lejtőn kell felkusznunk.

- Ebben már természetesen jó lesz, ha nem igen számit rám, fiatal ember. Egyik lábszáram, ugy látszik, föladja a szolgálatot, épugy most, mint kétségkivül több napig.

- Próbáljon meg fölemelkedni.

- Igen szivesen... illetve az ön segitségével.

- Támaszkodjék a nővérem karjára; én majd tolom hátulról.

- Elég erős, hogy megtartson?

- Elég.

- Nos, jól van, kedves barátom; egészen rátok bizom magamat. Ha már arra szántátok magatokat, hogy megmentsetek, lássátok: hogy boldogultok velem.

Ahogy Joél akarta, oly módon vették utjukat visszafelé. Ha a vállalkozás nem is volt teljesen veszélytelen, mégis könnyebben ment a dolog, semmint remélték. Az utas tényleg minden csonttörés és hibbanás nélkül menekedett meg, csak alapos bőrhorzsolásokat szenvedett, amely sokáig nyomot hagy.

Lábszárait sokkal jobban birta, mint eleve hitte volna, ha nem is minden fájdalomtól menten.

Tiz perc alatt mind a hárman biztonságban voltak.

Az idegen itt kissé megpihenhetett volna; de Joél még egy kis megerőltetésre serkentette. Arra a gunyhóra gondolt ott a fák között, ahol nővérével pihent, mikor a vizeséshez értek. Az utas készségesen próbált eleget tenni a felszólitásnak s egyik oldalról Huldától, a másikról Joél által támogatva sikerült is neki a vállalkozás, amennyiben csakhamar minden nagyobb fájdalom nélkül odaért a gunyhó ajtójához.

- Lépjen be uram, - szólt a fiatal leány; - itt jobban pihenhet pár percig.

- Szabad e pillanatnak egy pár negyedórára is kinyulni?

- Hogyne, tisztelt uram; de akkor aztán el kell ám velünk jönnie Dalig.

- Dalba?... Oh, hisz éppen oda szándékoztam menni.

- Tán ön az az utas, aki északról jön ide és akinek Hardangerből való jöttét jelezték nekem? - kérdezte Joél.

- Ugyanaz.

- Engem ugyse, ez esetben ön nem a legjobb utat választotta.

- Magam is kétkedem benne.

- És ha előre láthattam volna, ami önnel történt, bizonyára a Rjukanfos tulsó oldalán vártam volna.

- Ez igen szerencsés ötlet lett volna, derék fiatal ember. Ezzel ön egy, koromban meg nem bocsátható oktalanságtól és ennek következményeitől kimélt volna meg.

- Minden korban megbocsáthatatlan, tisztelt uram; - jegyezte meg Hulda.

Mind a hárman beléptek a gunyhóba, amelyben egy egész parasztcsalád: apa, anya és két leány lakott. Valamennyien fölálltak és udvariasan üdvözölték a váratlan vendégeket.

Joél meggyőződött róla, hogy az utasnak csak a térde alatt van egy meglehetős hosszu sebe a bőr felületén, amelynek gyógyitásához egy heti nyugalom föltétlenül szükséges. Lábszára azonban sem nem ficamodott ki, sem nem tört el; egyáltalán csont sem sérült és ez volt a fődolog.

A gunyhó lakói kitünő tejjel szolgáltak a vendégeknek, fölös mennyiségü eper és egy kis fekete kenyérrel, amit ezek szintoly szivesen fogadtak.

Joél nem sokat kináltatta magát és hatalmas étvágygyal látott hozzá s ha Hulda ezzel ellentétben csak keveset evett, az utas annál inkább követte a fivér példáját.

- Meg kell vallani, hogy ez a testgyakorlat jó étvágyat csinált. De ugyancsak nagy oktondiság a szerencsétlen Eystein szerepére vállalkozni, mikor az ember az apja, sőt a nagyapja lehetne neki.

- Ah, ön ismeri ezt a mondát? - kérdezte Hulda.

- Ha ismerem-e... Már a dajkám is azzal a dallal altatott el, abban a boldog időben, mikor még dajkám volt. Igen, ismerem, kedves, bátor gyermekem és ezáltal még kétszerte hibásnak tünöm föl. És mondja csak, barátom, Dal nincs egy kissé messzire egy olyan rokkantra nézve, amilyen én most vagyok?

- E miatt ne nyugtalankodjék, uram; - felelt Joél. - A szekerünk lenn várakozik a gyaloguton.

Legfeljebb háromszáz lépést kell tennie odáig...

- Hm, háromszáz lépést?...

- És lefelé; - tette hozzá a fiatal leány.

- Oh, ha lefelé kell menni, akkor hagyján, kedves barátom; akkor egyetlen kar támasza is elegendő.

- És miért nem akar kettőt, miután négy is áll rendelkezésére?

- Nos legyen hát kettő vagy négy! Ez már nem kerül többe, ugy-e bár?

- Ez semmibe se kerül.

- De egy köszönetbe legalább és most jut eszembe: én még köszönetet sem mondtam önöknek.

- Miért, kedves uram? - kérdezte Joél.

- Nos, hát azt gondolom azért, hogy életemet megmentették a saját életük veszélyeztetésével.

- Ha igy tetszik önnek; - szólt Hulda, aki felállt, hogy végét vesse minden dicséretnek.

- Hogyan? természetesen, hogy tetszik!... Ami engem illet, én mindent nagyon szivesen megteszek, amit csak kivánnak.

E szavaknál az utas kiegyenlitett mindent, amivel csak tartoztak a gunyhóbeli parasztoknak.

És ezzel kissé Hulda, de még inkább Joél által támogatva, megindult a gyalogösvényen, amely a Maon partjához vezetett, ahonnan Dalba torkollik az ut. Vigyázatosan lépdelt előre.

Ez persze nem ment minden «Ah!» és «Oh!» nélkül, de a felkiáltások jóizü kacagásba fulladtak mindannyiszor. Végre a fürészmalomhoz értek és Joél rögtön rendbehozta a kocsit.

Öt perc mulva az utas már ott ült a fiatal leány mellett.

- És ön? - fordult kérdőleg Joél felé. - Én elvettem az ön helyét...

- Amely helyet én szivesen átengedem önnek.

- De tán nehéz szivvel?

- Nem, nem! nekem megvannak épségben a lábszáraim, hatalmas lábszáraim, amely országutra vannak teremtve.

- És ilyen kitünő országutra, ugy-e fiatal barátom?

És ezzel megindult az uton, amely a Maonhoz vezet.

Joél a ló mellett ment, amelyet zablájánál fogva vezetett, hogy könnyebben kikerülhesse az ut hepehupás részeit.

Az idő kellemesen mult hazatérőben, legalább ami az idegent illeti. Már ugy fecsegett, mintha régi barátja lenne a Hansen-családnak. Mielőtt még hazaértek, a fivér és nővér már csak «Sylvius urnak» nevezték és Sylvius ur csak Joélnek és Huldának szólitotta őket, mintha Isten tudja milyen régi ismerősök lennének mind a hárman.

Négy óra felé előtünt a fák közül a dali templom tornyának csucsa és pár perc mulva a ló megállt a fogadó előtt. Az utas, bár nem minden nehézség nélkül, leszállt a kocsiról. Hansen asszony megjelent fogadásukra az ajtóban és ha az utas nem is kérte a legjobb szobát, mintha ez már magától értetődnék, mégis oda vezették.