Jules Verne

Város a levegőben

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-723-6

MOBI ISBN: 978-963-453-724-3

Tartalomjegyzék

I. Fejezet

A hosszú kirándolás

II. Fejezet

A bolygó tüzek

III. Fejezet

A végpusztolás

IV. Fejezet

Az őserdőben

V. Fejezet

Az első nap

VI. Fejezet

Előre, délnyugatnak!

VII. Fejezet

Az üres kunyhó

VIII. Fejezet

Doctor Johansen

IX. Fejezet

A Johansen-folyón lefelé

X. Fejezet

Ngora!

XI. Fejezet

Márczius 19-dike

XII. Fejezet

A fák alatt

XIII. Fejezet

A város a levegőben

XIV. Fejezet

A Vagdi-törzs

XV. Fejezet

Három heti tanolmányozás

XVI. Fejezet

Ő Felsége Mszelo-Tala-Tala

XVII. Fejezet

Johansen doctor története

XVIII. Fejezet

Erőszakos megoldás

IX. Fejezet

A Johansen-folyón lefelé

Márczius 16-dikán reggeli félhétkor eloldozták a tutajt a partról és neki indították, lefelé a Johansen-folyón.

Az eső ugyan elállt, de az ég nem tisztult ki, a minek különben Khamis és társai örültek, mert nem kellett félniök, hogy a nap elgyötri őket az árnyéktalan víz tükrén.

A tutaj hét-nyolcz láb széles és kétszer oly hosszú volt: éppen elég négy embernek, meg annak a csekély holminak, a mit magukkal hoztak. Egész czók-mókjuk ez volt: a vaspántos ládikó a töltésekkel, a három puska, a vasfazék meg a lábas és a bögre, mit a kunyhóban találtak. Volt még három revolverük is, de ehhez való töltésük összesen csak húsz volt, tehát nem sokra mehettek vele. Hála a talált száz töltésnek, mégis remélhették, hogy nem fogy el a golyójuk, míg az Ubangi-folyóhoz érnek. Csakhogy persze gazdálkodniok kellett.

A tutaj elejére Khamis nagy rakás rőzsét és száraz fát hordott össze, hogy ne kelljen minduntalan partraszállniok, ha tüzet akarnak rakni. Hátul, a tutaj farán kormánylapátot készített, hogy ide-oda igazgathassa az alkalmatosságot a vízen.

A körülbelül ötven méter széles folyó óránkint egy kilométernyi sebességgel folyott. A tutaj tehát három hét alatt kényelmesen megfuthatta azt a háromszáz kilométernyi utat, mely őket az Ubangi-folyótól elválasztotta.

Azt még nem tudták, hogy lesznek-e a vízen zuhatagok, zátonyok is; egyelőre csak annyit láttak, hogy a folyó mély és kanyargós; tehát vigyázniok kellett, hogy valamelyik hirtelen kanyarulatánál váratlan akadályra ne bukkanjanak.

A déli pihenőig pompásan ment az utazás. Khamis egyre a kormánynál állt, míg John Cort a tutaj elején puskával lesett elejthető vadra. Féltíz tájban aztán szerencsésen lőtt is egy antilopot, mely éppen inni jött a folyóra.

Khamis gyorsan partnak fordította a tutajt, s miután megkötötte, kiszállt, hogy megnyúzza és földarabolja a becses zsákmányt. Max Huber ezalatt az akáczfa tüskéiből horgot csinált, csalinak apró húsdarabkát tett rá, s ezzel a kezdetleges halászó szerszámmal letelepedett a tutaj szélére.

Vajjon oly buták lesznek-e a Rio-Johansen halai, hogy beleharapnak ebbe a csalétekbe?... A fontos kérdésre nem sokáig késett a felelet: egy falánk csuka mohón bekapta a kis húsdarabot, a következő perczben pedig ott vergődött a tutajon. Lehetett 8-9 fontos, és a franczia ott nyomban fejbekólintotta, hogy vissza ne szökhessék a vízbe, s mindjárt a pénzétől is letisz-tította.

E szerint a déli ebéd eléggé változatos volt: antilop-pecsenye és sült hal, két kitűnő fogás.

Estére húslevest akartak főzni, s a foreloper mindjárt tüzet is rakott a tutajon, rátette a vas-fazekat, beleaprította a húst, hadd főjön jó puhára, s azzal megint eltaszította a tutajt a parttól.

Délután azonban Max Huber hiába halászott: egyetlen egy állat sem került a horogra. E helyett este oly szerencsés ponton kötöttek ki, a hol egész csomó kagylót, édesvízi osztrigát, ollótlan rákot találtak a parti sziklák közt. Ez aztán megint változatossá tette a vacsorát.

Mivel az éjszaka nagyon sötét volt, Khamis nem szándékozott tovább menni. A folyóban néha nagy fatörzsek úsztak lefelé, s nem volt tanácsos megkoczkáztatni velük az összeütközést.

Letelepedtek hát egy nagy gummi-fa alatt, s fölosztván a virrasztás tisztjét maguk közt, ott töltötték az éjszakát. Nem is történt semmi baj, csak a majmok bőgtek és ordítottak egész éjjel.

- No már ezek csakugyan nem beszélnek! - kiáltott föl Max Huber, mikor reggel az arczát és kezeit mosogatta a folyóban, mert tele voltak hólyagokkal a szúnyogcsípésektől.

Ezen a reggelen jó egy órával napkelte után indultak el, mert a zápor csak úgy ömlött. Jobb volt megvárni, míg az idő kitisztul, mint agyon ázni a tutajon; ott, a hol voltak, a gummi-fa sűrű lombsátora alatt, egy csöpp víz sem érte őket.

- Ha meg nem áll az eső, - mondta John Cort - inkább maradjunk itt egész nap. Sokkal jobb egy napot rostokolni, mint bőrig ázni, s esetleg még meg is betegedni.

A zápor azonban sokkal sebesebb volt, sem hogy sokáig tarthatott volna, s egy óra múlva csakugyan meg is szűnt. Ez idő alatt megreggeliztek, még pedig igen jól: - Llanga egész kalap friss túzok-tojást talált a part oldalában és Khamis lágytojásnak főzte meg őket. Csak az volt a kár, hogy nem volt hozzá sójuk, de ezen nem segíthettek.

Félnyolcz tájban az eső megállt, s bár az ég borús maradt, azért a tutajt mégis útnak indították.

A folyó tiszta vize zavaros lett a sok esőtől, s Max Huber meg akarván próbálni, hogy csakugyan eredményes-e a zavarosban halászás, megint a vízbe vetette horgát. S a régi közmondás ezúttal is bevált: rövid időn vagy féltuczat kisebb-nagyobb halat fogott.

Hogy pótolják a reggeli késedelmet, Khamis elhatározta, hogy déli pihenőre nem kötnek ki.

Az ebédet tehát a tutajon sütötték-főzték meg, s mivel a tegnap lőtt antilopból még elég húsuk maradt, ma nem is kellett a puskát használniok.

Pedig Max Huber többször kísértetbe jött, mert szebbnél-szebb antilopok jöttek puskavégre a folyó mindkét partján. Általában ez a vidék nagyon dús volt mindenféle lábas vadban.

Antilopok, hatalmas jávor- és gímszarvasok, zergék, apró gazellák, kudu-dámvadak, kvaggák, sőt zsiráfok is nyargalásztak a partokon, és könnyű is lett volna őket lelőni, mert egész gyanútlanul közeledtek a folyóhoz, ha inni akartak.

De csupán vadász-szenvedélyből nem pazarolhatták golyóikat, s úgy a franczia, mint az amerikai sóhajtva tették félre a puskát, mialatt a tutaj lassan siklott lefelé a vízen.

Reggel óta mintegy tíz kilométernyit haladhattak, s a folyó most szeszélyes kanyarulatokban kígyózott partjai közt, ámbár azért délnyugati főirányát nagyjában megtartotta.

A partok ezen a helyen dombosak voltak, s mind a két oldalon óriási fák, különösen bom-baxok koszorúzták. E roppant koronájú fák oly terebélyesek voltak, hogy ágaik néhol 15-20 méternyire is átnyúltak a folyam tükre fölé, s mivel a víz mindössze csak ötven méter széles volt, a két oldalról szembe nyúló ágak majdnem teljesen áthidalták a folyót, s ha nem értek is egészen össze, a kis hézagot kitöltötték a kúszónövények, a karvastagságú liánok, melyek ily módon természetes hidat alkottak a folyó egyik partjáról a másikra.

Mivel időközben az idő kiderült és a nap égető forrón sütött, Khamis és társai nagyon örültek a természetes lombsátornak, mely megvédte őket a tropikus hőségtől.

- Ennél szebbet soha sem láttam! - kiáltott föl John Cort. - Sokkal gyönyörűbb, mint az amerikai Nemzeti Park...

- Azzal a különbséggel, - jegyezte meg Max Huber - hogy ott nincsenek majmok, ez pedig valósággal a négykezűek birodalma. Mintha csak az egész világ gorillái, csimpánzai és gibbonjai ide gyűltek volna össze!

S valóban, oly tömérdek majom ugrált, sivított, tánczolt, marakodott a fákon, a mennyit Khamis és társai soha életükben sem láttak egy csomóban.

- De utóvégre is ez természetes - folytatta Max Huber. - Hát nem Afrika kellős közepén vagyunk?

Az utasok eleinte nagy élvezettel nézték a vidám ficzkók élénk kergetőzését, kaczagtató arcz-fintorításait, de lassankint elkomolyodtak, mert az állatok egyre ingerültebbek lettek, s úgy látszott, hogy éppen nem tetszik nekik a folyó közepén úszó tutaj. A majmok ellenséges indulata egyre szembetűnőbb lett, s a tutaj gazdáinak gondoskodniok kellett a védelemről.

Mert ez a roppant hadsereg veszedelmes ellenfél volt, s ha dühe a négy ember ellen fordul, ekkora tömeg ellen aligha használ a puska, s a felbőszült állatok könnyen darabokra téphetik őket.

A foreloper izgatottan marta az ajkait, s a homlokát összeránczolva így szólt:

- Legyünk készen... valószínű, hogy megtámadnak... s akkor nem tudom, hogyan menekülünk meg.

- Ej, mit! - szólt Max Huber vállat vonva - egy lövéssel szétriasztom az egész hadsereget.

S fölkapta puskáját.

- Ne lőjön, Max úr! - kiáltotta Khamis. - Ne bántsuk... ne ingereljük őket!... Elég baj már az is, hogy védenünk kell magunkat!...

- De ők már támadnak! - felelte John Cort.

- Egyelőre ne törődjünk velük! - mondta a foreloper.

A majmok valóban támadtak. Mindkét partról kövek, faágak röpültek a tutaj felé, s a nagyobb fajta, óriás erejű majmok ugyancsak hatalmas lövegekkel hajigálóztak.

A foreloper a víz közepén igyekezett hajtani a tutajt: így a dobások nem voltak oly biztosak, s a távolság az erejüket is gyöngítette. Mindamellett egy-két kő már eltalálta az utasokat, bár igaz, hogy nem nagyon érezték meg.

Egyszerre azonban Max Huber fölszisszent: egy nagy szerecsen-dióval épen tarkón dobták.

- A keservét! - kiáltott föl dühösen.

Czélba vette a gorillát, a melyik megdobta, és úgy szíven lőtte, hogy a lomha állat nyikkanás nélkül holtan bukott a vízbe.

Az éles dörrenésre fülsiketítő, vad üvöltés felelt. A támadást nem hagyták abba, a banda nem futott meg. A három férfi összenézett: ha ezek a majmok nem félnek a lövéstől, mi lesz belőlük?... Ha minden lövésre elejtenek is egyet, a töltésük hamar elfogy, s akkor ment-hetetlenül végük van...

- Ne lőjünk többet - mondta John Cort. - A lövés csak izgatja, ingerli ezeket az átkozott dögöket. Hadd hajigáljanak!... Néhány zúzódás árán megszabadulhatunk...

- Köszönöm szépen! - bosszankodott Max Huber, a kit épp e pillanatban dobtak hátba egy kővel.

Khamis szótlanul, nagy figyelemmel kormányozta a tutajt a folyó közepén. Azt gondolta, hogy éjszakára majd csak eltakarodnak a majmok, s inkább ki sem kötnek, hanem egész éjjel tovább mennek, csakhogy minél előbb itt hagyhassák ezt a majom-birodalmat.

De most még csak négy óra volt: esti hétig pedig egyre súlyosabb lesz a helyzetük. Némely kanyarulatnál ugyanis a folyam medre annyira megszűkült, hogy a két part fáinak az ágai egészen összeértek, s az ily helyeken a majmok a fáról ugrálhattak a tutajra.

Ettől félt Khamis és nem ok nélkül, mert öt óra tájban hat-hét nagy gorilla, vagy ötven lépésnyire a kanyarulattól, föltelepedett az ölelkező ágak természetes hídjára, s ott várta a lassan lefelé úszó tutajt.

John Cort észrevette őket, s azonnal tisztában is volt a szándékukkal.

- Ránk fognak ugrani! - kiáltott föl Max Huber - s ha nem bírjuk őket elkergetni...

- Tüzet!... kiáltotta a foreloper.

Három lövés dördült el. Három gorilla halálos sebbel, kínosan vergődve, hörgő üvöltéssel zuhant a folyóba.

De ugyanekkor irtózatos ordítás verte föl az egész rengeteget, s húsz más majom rohant föl a természetes hídra, lelőtt társai helyére.

A három férfi gyorsan újra töltött és lőtt... Egyik lövés a másikat érte... tíz-tizenkét gorilla és csimpánz esett el, mire a tutaj a végzetes fa alá ért, de a többiek ekkorra már megrettenve futottak el, s megint a parton csoportosultak.

E perczben önkénytelenül is eszükbe jutott az utasoknak Johansen doktor. Ha őt is így fogadták a majmok, akkor a sorsa nem lehetett kétséges... De viszont, ha csakugyan a majmok támadták meg, akkor érthetetlen, hogy ezek a romboló, pusztító állatok miért hagyták meg épségben a kunyhót?...

Most azonban nem volt idő ezeken a kérdéseken tűnődni. A legközelebbi kanyarulatnál hevesen örvénylett a víz, s félni lehetett, hogy a parti sziklákhoz csapja... vagy ha nem is, oly közel fogja sodorni a jobb parthoz, hogy a majmok ráugrálhatnak.

E veszedelem ellen védekezniök kellett, s mindenekelőtt el kell űzniök a majmokat arról a pontról, a honnan rájuk támadhatnának. Midőn tehát a tutaj, a víz sodrától hajtva, lassan forogni kezdett, a három férfi is megkezdte a lövöldözést...

A következő perczben az egész banda eltűnt. De nem a puskatűz kergette el őket, hanem a zivatar, mely már régóta készülőben volt, s e pillanatban kitört. Vakító villámok czikáztak keresztül kasul az égen, s a szörnyű égzengés úgy megrázta a levegőt, mintha a föld roppant volna össze sarkaiban... Ettől riadtak meg a négykezűek, meg a förgeteges esőtől, mely zuhogva ömlött az ég csatornáiból, mintha új vízözön készült volna... A két part kihalt és puszta volt: a felhőszakadás megszalasztotta az ellenséget.

XI. Fejezet

Márczius 19-dike

E napig körülbelül 200 kilométernyi utat tettek meg az Ubangi felé, részint gyalog, részint tutajon. A foreloper véleménye szerint a még hátralevő út rövidebb volt, s ha semmi akadállyal nem találkoznak, nyolcz-tíz nap múlva az Ubangi partjain lehetnek.

Kora hajnalban ismét a tutajra szálltak, még pedig megszaporodva a kis utassal, a kitől Llanga semmi áron sem akart megválni.

Max Huber és John Cort egy perczig sem kételkedtek, hogy a kis teremtés majom-kölyök, s ezért még arra sem tartották érdemesnek, hogy közelebbről megnézzék, vajjon csimpánz-e, gorilla-e, vagy pávián?

Persze, ha Llanga megmondta volna nekik, hogy ez a majom beszél, akkor bizonyára gondo-sabban megvizsgálták volna, a talán egy új fajt, a beszélő négykezűek faját födözték volna föl benne...

De Llanga egyelőre nem szólt semmit; azt vélve, hogy esetleg csalódott, meg akarta várni, míg a kis állat, vagy micsoda, még egyszer megszólal. Akkor aztán mindent elmond barátainak.

Egyelőre behúzódott a sátorba és etetni akarta a különös kicsikét... De mivel etesse?... A majmok tudvalevőleg gyümölcsevők, s nekik nem volt gyümölcsük. Antilop-húst nem mert neki adni, mert a kis állatnak heves láza volt, a mit a feje és a keze forróságából érzett.

- Hogy van a majmod, Llanga? - kérdezte Max Huber vagy egy órával rá, hogy elindultak.

- Egyre csak alszik, Max úr.

- Szeretnéd megtartani...

- Nagyon szeretném... ha önök megengedik.

- Miattam megtarthatod... Csak aztán vigyázz, hogy meg ne karmoljon...

- Oh, Max úr!...

- Bizony jó lesz vigyáznod!... Ezek az állatok még a macskánál is alattomosabbak.

- De ez nem, Max úr!... Hisz még oly fiatal!... S az arcza is oly szelíd...

- No, ha már barátoddá fogadod, akkor mindjárt meg is keresztelheted... Adj neki nevet.

- Nevet?... Milyen nevet?

- Hát hívjad Jákónak!... Minden majomnak Jákó a neve.

Ez a név azonban nem igen tetszett Llangának. Fogta magát és szó nélkül visszament a sátorba.

Az idő e napon is borult volt, a minek az utasok örültek, mert legalább nem szenvedtek a hőségtől; de viszont aggódtak is, hogy megered az eső, s akkor bőrig áznak a folyam nyílt tükrén.

Ebédre néhány vízi szárnyassal és egy-két hallal kellett beérniök. Az utasok már kezdték megunni a folyton egyforma fogásokat, a melyhez sem sójuk, sem kenyerük nem volt. Alig várták már, hogy elérjék az Ubangit, melynek legelső telepén ugyancsak kárpótolni fogják magukat a sok nélkülözésért!

Délután John Cort éppen a sátorba akart menni, hogy ledüljön egy kicsit, mikor Max oda szólt neki:

- Kedves John!...

- Nos, mi az, kedves Max?

- Nézzen csak oda... kissé folyam mentén, a bal partra...

- Ah! - kiáltott föl az amerikai meglepetve.

A foreloper is oda nézett.

- Remek bivaly! - mondta sóvárogva.

- Ha puskavégre kaphatom, - szólt Max Huber - akkor pár napig nem lesz gondunk az eleségre.

Khamis rögtön a part felé kormányozta a tutajt, mely rézsút, nesztelenül siklott a víz tükrén.

Mikor már csak harmincz méternyire lehettek tőle, John Cort halkan azt mondta:

- Először ön lőjön, Max... Ha szükséges lesz, majd én is ráduplázok...

A bivaly meg sem mozdult. Nyakát előre nyújtva mohón ivott és sejteni sem látszott a veszedelmet, mely fenyegette. E perczben fölemelte széles, otromba fejét és inkább kíváncsian, mint meghökkenve bámult a tutajra...

Max Huber letérdelt. Mivel nem lőhette szíven az állatot, a fejére czélzott...

A lövés eldördült... Az állat magasan fölcsapott a farkával és fájdalmasan elbődült, annak jeléül, hogy a golyó halálra sebezte.

- Ez a mienk! - ujjongott a franczia talpra ugorva.

S valóban John Cortnak nem kellett rádupláznia: a bivaly egyet fordult maga körül, s aztán fél testével belefordult a vízbe, melyet csurgó vére vörösre festett.

Khamis elégedetten kötött ki mellette, hogy megnyúzza és földarabolja. Igazán remek állat volt: onja, a hogy a bennszülöttek hívják, abból a magánosan élő fajtából, a mely jóval nagyobb, mint az európai bivalyok és az amerikai bölények.

A foreloper az állat legkitűnőbb húsából vágott ki vagy húsz kilogrammnyit; ennél többet fölösleges volt földarabolnia, mert úgyis megromlott volna a hőségben.

Ezalatt a sátorban különös dolog történt. Llanga még mindig ott ápolta a kis beteget, a mely még egyre aludt. A puska dörrenésére azonban az alvó állat idegesen összerázódott, s bár a szeme nem nyílt ki, ismét megszólalt, s ugyanazt a szót mondta halkan, panaszosan, a melyet Llanga már hallott:

- Ngora!... Ngora!...

Ezúttal Llanga már nem tévedhetett. Fényes nappal, ébren hallotta ezt a szót, mely a Kongó melléki bennszülöttek nyelvén annyi, mint: anya.

Oda térdelt a kis teremtés mellé, mely még egyre lázas volt és pár csöpp vizet akart a szájába önteni, de nem sikerült. Megnedvesítette hát kezét, s azzal hűsítette a kis beteg égő homlokát és e közben ismét, újra hallotta az előbbeni szót:

- Ngora!... Ngora!...

A kis teremtés némileg magához tért, mert kezével keresni látszott a Llangáét, mely enyhén hűsítette a homlokát... S mikor megtalálta, gyöngéden megszorította...

Llangának majd kicsordultak a könnyei örömében és boldogságában... Íme a kis beteg szereti őt, hálás az ápolásért!... És Max úr még azt mondja, hogy majom!...

Még nagyobb gonddal, szeretettel ápolta hát s megnedvesítvén zsebkendőjét, oda tartotta a kis beteg ajkaihoz, melyek a belső forróságtól egészen kicserepesedtek... Aztán megvárta, míg ismét elaludt, s akkor nesztelenül kiment a sátorból, azzal a szándékkal, hogy most már mindent megmond barátainak.

- Nos, - kérdezte tőle Max Huber mosolyogva - hogy van a majmod?

Llanga habozva nézett rá, majd határozottan így szólt:

- Az nem majom, Max úr!

- Nem majom?... - ismételte John Cort, a ki szintén ott volt.

- Ugyan Llanga, ne légy hát ily makacs! - mondta a franczia. - Talán csak nem verted a fejedbe, hogy éppen olyan fiú, mint te vagy?

- Fiú... ne olyan, mint én... de azért fiú...

- Mondd csak, Llanga - szólt most az amerikai komolyabban mint barátja - miért hiszed, hogy fiú?...

- Azért, mert beszélt... az éjjel...

- Beszélt?

- S éppen most is beszélt...

- S ugyan mit mondott ez a négylábú csoda? - kötekedett Max Huber.

- Azt mondta: «Ngora!»...

- Micsoda?... - kiáltott föl John Cort álmélkodva. - Ugyanazt a szót, a mit én is hallottam?

- Úgy van... «Ngora!»... bólintott Llanga komolyan.

Itt csak két föltevés volt lehetséges: vagy csalódott Llanga is, mint John Cort, vagy pedig félrebeszélt.

- Győződjünk meg a dologról, - mondta John Cort - mert ha ez igaz, akkor igazán rendkívüli eset.

Mindketten bementek a sátorba és figyelmesen szemügyre vették a kis alvót.

Az első látásra azt lehetett volna mondani, hogy a kis beteg igazán majom. De John Cort mindjárt észrevette, hogy az állat nem négykezű, hanem kétkezű, mert a lábai járásra valók voltak: - míg ellenben a többi majmok mind négykezűek, s a lábaik is kapaszkodásra, fogásra valók. E különös teremtés lábain a hüvelykujjak nem voltak szembeállíthatók a többi ujjakkal, tehát nem is foghatott velük. Ezért volt kétkezű: már pedig Blumenbach általánosan elfogadott osztályozása szerint a kétkezű állatok rendjének csak egyetlen képviselője van - az ember.

John Cort figyelmeztette barátját erre a fölfedezésre.

- Különös!... nagyon különös! - felelte Max Huber.

A kis állat nem volt magasabb hetvenöt czentiméternél, de nem is látszott többnek öt-hat évesnél. A teste szőrtelen volt, csak gyér, selymes, vöröses pihe borította; de a homloka, arcza és nyaka egészen csupasz volt. A füle olyan volt, mint az emberé, holott a majom fülei egészen másformák, mivel nincsenek czimpái. A karjai nem voltak aránytalanul hosszúak, mint a majoméi, s nem volt farka sem, a mely a négykezűek különös ismertetőjele. A feje gömbölyű, az orra lapos, a homloka kevéssé domború volt, s a haja, ha ugyan annak lehetett nevezni, hasonlított az afrikai bennszülöttek gyapjas, göndör hajához. Szóval ez a faj sokkal inkább hasonlított külsőleg, s valószínűleg belsőleg is, az emberhez, mint a majomhoz.

Max Huber és John Cort alig tudtak hová lenni csodálkozásukban: - íme! egy egészen ismeretlen élőlény feküdt előttük, a melyről egyetlen egy természetbúvár sem tudott, s a mely valószínűleg összekötő kapocs volt az ember és az állat között! S ráadásul Llanga még azt állítja, hogy beszél is! A két jó barát figyelmesen nézte a kis alvót és izgatottan leste-várta, hogy nem szólal-e meg. Llanga még egyre hűsítgette az ajkát, homlokát, s úgy látszott, hogy a betegnek jól esik, mert a láza csökkent.

Egyszerre csak az ajkai mozogni kezdtek, s ez a suttogó hang lebbent el róluk:

- Ngora!... Ngora!...

- Szavamra, ez már hihetetlen! - kiáltott föl Max Huber.

S valóban hihetetlen is volt, hogy ez a különös teremtés, félmajom és félember, beszélni tudjon!... Mert, ámbár mindeddig csak ezt az egyetlen szót ejtette ki, nem volt-e valószínű, hogy tud többet is... szóval, hogy eszmél, gondolkodik, következtet és beszél?...

Ezalatt John Cort lehajolt hozzá, s fölemelte a fejét, hogy jobban az arczába nézhessen. Nagy meglepetésére vékony szalagocskát, vagy zsineget pillantott meg a nyakán, s a mint megfogta, hogy kioldozza, vagy levágja, álmélkodva kiáltott föl:

- Érem van a nyakán!...

- Érem?... - ismételte Max Huber.

John Cort leoldozta a keskeny selyemszalagot.

Úgy van! érem volt rajta, akkora nikkel-érem, mint az egykoronás, s az egyik felén egy arczkép, a másikon egy név.

A név és a kép a Johansen doktoré volt!...

- A doktor! - kiáltott föl Max Huber, a ki jól ismerte ezt a nikkel-érmet, melyet a doktor akkor veretett, mikor fölfedező útjára indult a majmok közé.

- Hogy került a német professzor érme ennek a majomnak a nyakába? - álmélkodott John Cort.

- Ez valóban csodálatos! - mondta Max Huber - ha csak ezek a félmajmok, félemberek ki nem rabolták a doktort...

- Khamis! - kiáltott ki John Cort a kunyhóból.

Be akarta hívni a forelopert, hogy elmondja neki a különös esetet, de ugyanekkor Khamis is őket hívta, még pedig aggódó, szorongó hangon:

- Max úr!... John úr!...

A két jó barát rögtön kiszaladt.

- Hallgassanak csak!... - mondta a foreloper.

Ötszáz méternyire előttük a folyam hirtelen jobbra kanyarodott, s eltűnt a sűrű fák között.

Erről a helyről állandó, tompa zúgás hallatszott, mely azon mértékben erősödött, a mint a tutaj közeledett.

- Ez gyanús zúgás - mondta John Cort.

- Vajjon mi lehet ott? - kérdezte Max Huber.

- Talán zuhatag... vagy vízesés - mondta a foreloper. - A szél onnan fúj, s a levegő tele van párával.

Ha csakugyan vízesés volt, akkor a tutajjal nem mehettek át rajta. Egyelőre meg kellett kerül-niök a kanyarulatot, mert innen nem láthatták, mi van rajta túl. A tutaj meglehetős gyorsan haladt és John Cort meg Max Huber nem akartak addig visszamenni a sátorba, míg meg nem tudják, mi van a parthajlás mögött.

Mihelyt megkerülték, mindjárt látták, hogy a foreloper helyesen gyanított. Vagy kétszáz méternyire nagy sziklatömbök szelték át keresztben a folyó medrét, a melynek csak a közepén volt szabad folyása. Ezen a helyen szédületesen sebes lett a sodra, míg két oldalt, a sziklák közt, zuhogva tört utat a földuzzadt víztömeg. Ha nem bírják idejében partra hajtani a tutajt, vagy a sziklákon zúzódik össze, vagy elkapja a sebes forgatag és fölfordítja.

Mindannyian megőrizték hidegvérüket. De különben nem is volt veszteni való idejük.

- Ki, a partra!... Ki, a partra! - kiáltotta Khamis.

Este félhét lehetett, s ebben a ködös, sötétedő időben már alig látták a partot.

Khamis teljes erejével neki feküdt a kormányrúdnak, de nem bírta elég gyorsan megfordítani a tutajt a sebes áradatban. John Cort és Max Huber oda ugrottak hozzá, hogy segítsenek neki.

Ekkor sikerült is megfordítaniok a tutajt, de a kormánylapát a nagy erőfeszítésben ketté törött!

A folyam sodra egyszeriben elkapta a tutajt, mely forogni kezdett és szédületes sebességgel rohant a vízesés felé...

- Ugorjunk ki a sziklákra, mielőtt az örvény lerántana! - tanácsolta Khamis.

- Mást úgy sem tehetünk! - felelte John Cort.

E pillanatban jött ki Llanga a sátorból... A mint a vízre nézett, rögtön látta a veszedelmet... De nem magára gondolt, hanem kis barátjára... Vissza szaladt a sátorba, kihozta, az ölébe fektette, s letérdelt vele a tutaj hátulján...

Ekkor a víz sodra roppant erővel neki csapta a tutajt az egyik szélső sziklának... Khamis kidobta rá a töltéses ládikót s a fegyvereket... Aztán ki akart ugrani... de a tutaj hirtelen egyet fordult, s valamennyiüket lerántotta magával a tomboló örvénybe...