Jules Verne

Város a levegőben

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-723-6

MOBI ISBN: 978-963-453-724-3

Tartalomjegyzék

1. I. Fejezet

1. A hosszú kirándolás

2. II. Fejezet

1. A bolygó tüzek

3. III. Fejezet

1. A végpusztolás

4. IV. Fejezet

1. Az őserdőben

5. V. Fejezet

1. Az első nap

6. VI. Fejezet

1. Előre, délnyugatnak!

7. VII. Fejezet

1. Az üres kunyhó

8. VIII. Fejezet

1. Doctor Johansen

9. IX. Fejezet

1. A Johansen-folyón lefelé

10. X. Fejezet

1. Ngora!

11. XI. Fejezet

1. Márczius 19-dike

12. XII. Fejezet

1. A fák alatt

13. XIII. Fejezet

1. A város a levegőben

14. XIV. Fejezet

1. A Vagdi-törzs

15. XV. Fejezet

1. Három heti tanolmányozás

16. XVI. Fejezet

1. Ő Felsége Mszelo-Tala-Tala

17. XVII. Fejezet

1. Johansen doctor története

18. XVIII. Fejezet

1. Erőszakos megoldás

IX. Fejezet

A Johansen-folyón lefelé

Márczius 16-dikán reggeli félhétkor eloldozták a tutajt a partról és neki indították, lefelé a Johansen-folyón.

Az eső ugyan elállt, de az ég nem tisztult ki, a minek különben Khamis és társai örültek, mert nem kellett félniök, hogy a nap elgyötri őket az árnyéktalan víz tükrén.

A tutaj hét-nyolcz láb széles és kétszer oly hosszú volt: éppen elég négy embernek, meg annak a csekély holminak, a mit magukkal hoztak. Egész czók-mókjuk ez volt: a vaspántos ládikó a töltésekkel, a három puska, a vasfazék meg a lábas és a bögre, mit a kunyhóban találtak. Volt még három revolverük is, de ehhez való töltésük összesen csak húsz volt, tehát nem sokra mehettek vele. Hála a talált száz töltésnek, mégis remélhették, hogy nem fogy el a golyójuk, míg az Ubangi-folyóhoz érnek. Csakhogy persze gazdálkodniok kellett.

A tutaj elejére Khamis nagy rakás rőzsét és száraz fát hordott össze, hogy ne kelljen minduntalan partraszállniok, ha tüzet akarnak rakni. Hátul, a tutaj farán kormánylapátot készített, hogy ide-oda igazgathassa az alkalmatosságot a vízen.

A körülbelül ötven méter széles folyó óránkint egy kilométernyi sebességgel folyott. A tutaj tehát három hét alatt kényelmesen megfuthatta azt a háromszáz kilométernyi utat, mely őket az Ubangi-folyótól elválasztotta.

Azt még nem tudták, hogy lesznek-e a vízen zuhatagok, zátonyok is; egyelőre csak annyit láttak, hogy a folyó mély és kanyargós; tehát vigyázniok kellett, hogy valamelyik hirtelen kanyarulatánál váratlan akadályra ne bukkanjanak.

A déli pihenőig pompásan ment az utazás. Khamis egyre a kormánynál állt, míg John Cort a tutaj elején puskával lesett elejthető vadra. Féltíz tájban aztán szerencsésen lőtt is egy antilopot, mely éppen inni jött a folyóra.

Khamis gyorsan partnak fordította a tutajt, s miután megkötötte, kiszállt, hogy megnyúzza és földarabolja a becses zsákmányt. Max Huber ezalatt az akáczfa tüskéiből horgot csinált, csalinak apró húsdarabkát tett rá, s ezzel a kezdetleges halászó szerszámmal letelepedett a tutaj szélére.

Vajjon oly buták lesznek-e a Rio-Johansen halai, hogy beleharapnak ebbe a csalétekbe?... A fontos kérdésre nem sokáig késett a felelet: egy falánk csuka mohón bekapta a kis húsdarabot, a következő perczben pedig ott vergődött a tutajon. Lehetett 8-9 fontos, és a franczia ott nyomban fejbekólintotta, hogy vissza ne szökhessék a vízbe, s mindjárt a pénzétől is letisz-tította.

E szerint a déli ebéd eléggé változatos volt: antilop-pecsenye és sült hal, két kitűnő fogás.

Estére húslevest akartak főzni, s a foreloper mindjárt tüzet is rakott a tutajon, rátette a vas-fazekat, beleaprította a húst, hadd főjön jó puhára, s azzal megint eltaszította a tutajt a parttól.

Délután azonban Max Huber hiába halászott: egyetlen egy állat sem került a horogra. E helyett este oly szerencsés ponton kötöttek ki, a hol egész csomó kagylót, édesvízi osztrigát, ollótlan rákot találtak a parti sziklák közt. Ez aztán megint változatossá tette a vacsorát.

Mivel az éjszaka nagyon sötét volt, Khamis nem szándékozott tovább menni. A folyóban néha nagy fatörzsek úsztak lefelé, s nem volt tanácsos megkoczkáztatni velük az összeütközést.

Letelepedtek hát egy nagy gummi-fa alatt, s fölosztván a virrasztás tisztjét maguk közt, ott töltötték az éjszakát. Nem is történt semmi baj, csak a majmok bőgtek és ordítottak egész éjjel.

- No már ezek csakugyan nem beszélnek! - kiáltott föl Max Huber, mikor reggel az arczát és kezeit mosogatta a folyóban, mert tele voltak hólyagokkal a szúnyogcsípésektől.

Ezen a reggelen jó egy órával napkelte után indultak el, mert a zápor csak úgy ömlött. Jobb volt megvárni, míg az idő kitisztul, mint agyon ázni a tutajon; ott, a hol voltak, a gummi-fa sűrű lombsátora alatt, egy csöpp víz sem érte őket.

- Ha meg nem áll az eső, - mondta John Cort - inkább maradjunk itt egész nap. Sokkal jobb egy napot rostokolni, mint bőrig ázni, s esetleg még meg is betegedni.

A zápor azonban sokkal sebesebb volt, sem hogy sokáig tarthatott volna, s egy óra múlva csakugyan meg is szűnt. Ez idő alatt megreggeliztek, még pedig igen jól: - Llanga egész kalap friss túzok-tojást talált a part oldalában és Khamis lágytojásnak főzte meg őket. Csak az volt a kár, hogy nem volt hozzá sójuk, de ezen nem segíthettek.

Félnyolcz tájban az eső megállt, s bár az ég borús maradt, azért a tutajt mégis útnak indították.

A folyó tiszta vize zavaros lett a sok esőtől, s Max Huber meg akarván próbálni, hogy csakugyan eredményes-e a zavarosban halászás, megint a vízbe vetette horgát. S a régi közmondás ezúttal is bevált: rövid időn vagy féltuczat kisebb-nagyobb halat fogott.

Hogy pótolják a reggeli késedelmet, Khamis elhatározta, hogy déli pihenőre nem kötnek ki.

Az ebédet tehát a tutajon sütötték-főzték meg, s mivel a tegnap lőtt antilopból még elég húsuk maradt, ma nem is kellett a puskát használniok.

Pedig Max Huber többször kísértetbe jött, mert szebbnél-szebb antilopok jöttek puskavégre a folyó mindkét partján. Általában ez a vidék nagyon dús volt mindenféle lábas vadban.

Antilopok, hatalmas jávor- és gímszarvasok, zergék, apró gazellák, kudu-dámvadak, kvaggák, sőt zsiráfok is nyargalásztak a partokon, és könnyű is lett volna őket lelőni, mert egész gyanútlanul közeledtek a folyóhoz, ha inni akartak.

De csupán vadász-szenvedélyből nem pazarolhatták golyóikat, s úgy a franczia, mint az amerikai sóhajtva tették félre a puskát, mialatt a tutaj lassan siklott lefelé a vízen.

Reggel óta mintegy tíz kilométernyit haladhattak, s a folyó most szeszélyes kanyarulatokban kígyózott partjai közt, ámbár azért délnyugati főirányát nagyjában megtartotta.

A partok ezen a helyen dombosak voltak, s mind a két oldalon óriási fák, különösen bom-baxok koszorúzták. E roppant koronájú fák oly terebélyesek voltak, hogy ágaik néhol 15-20 méternyire is átnyúltak a folyam tükre fölé, s mivel a víz mindössze csak ötven méter széles volt, a két oldalról szembe nyúló ágak majdnem teljesen áthidalták a folyót, s ha nem értek is egészen össze, a kis hézagot kitöltötték a kúszónövények, a karvastagságú liánok, melyek ily módon természetes hidat alkottak a folyó egyik partjáról a másikra.

Mivel időközben az idő kiderült és a nap égető forrón sütött, Khamis és társai nagyon örültek a természetes lombsátornak, mely megvédte őket a tropikus hőségtől.

- Ennél szebbet soha sem láttam! - kiáltott föl John Cort. - Sokkal gyönyörűbb, mint az amerikai Nemzeti Park...

- Azzal a különbséggel, - jegyezte meg Max Huber - hogy ott nincsenek majmok, ez pedig valósággal a négykezűek birodalma. Mintha csak az egész világ gorillái, csimpánzai és gibbonjai ide gyűltek volna össze!

S valóban, oly tömérdek majom ugrált, sivított, tánczolt, marakodott a fákon, a mennyit Khamis és társai soha életükben sem láttak egy csomóban.

- De utóvégre is ez természetes - folytatta Max Huber. - Hát nem Afrika kellős közepén vagyunk?

Az utasok eleinte nagy élvezettel nézték a vidám ficzkók élénk kergetőzését, kaczagtató arcz-fintorításait, de lassankint elkomolyodtak, mert az állatok egyre ingerültebbek lettek, s úgy látszott, hogy éppen nem tetszik nekik a folyó közepén úszó tutaj. A majmok ellenséges indulata egyre szembetűnőbb lett, s a tutaj gazdáinak gondoskodniok kellett a védelemről.

Mert ez a roppant hadsereg veszedelmes ellenfél volt, s ha dühe a négy ember ellen fordul, ekkora tömeg ellen aligha használ a puska, s a felbőszült állatok könnyen darabokra téphetik őket.

A foreloper izgatottan marta az ajkait, s a homlokát összeránczolva így szólt:

- Legyünk készen... valószínű, hogy megtámadnak... s akkor nem tudom, hogyan menekülünk meg.

- Ej, mit! - szólt Max Huber vállat vonva - egy lövéssel szétriasztom az egész hadsereget.

S fölkapta puskáját.

- Ne lőjön, Max úr! - kiáltotta Khamis. - Ne bántsuk... ne ingereljük őket!... Elég baj már az is, hogy védenünk kell magunkat!...

- De ők már támadnak! - felelte John Cort.

- Egyelőre ne törődjünk velük! - mondta a foreloper.

A majmok valóban támadtak. Mindkét partról kövek, faágak röpültek a tutaj felé, s a nagyobb fajta, óriás erejű majmok ugyancsak hatalmas lövegekkel hajigálóztak.

A foreloper a víz közepén igyekezett hajtani a tutajt: így a dobások nem voltak oly biztosak, s a távolság az erejüket is gyöngítette. Mindamellett egy-két kő már eltalálta az utasokat, bár igaz, hogy nem nagyon érezték meg.

Egyszerre azonban Max Huber fölszisszent: egy nagy szerecsen-dióval épen tarkón dobták.

- A keservét! - kiáltott föl dühösen.

Czélba vette a gorillát, a melyik megdobta, és úgy szíven lőtte, hogy a lomha állat nyikkanás nélkül holtan bukott a vízbe.

Az éles dörrenésre fülsiketítő, vad üvöltés felelt. A támadást nem hagyták abba, a banda nem futott meg. A három férfi összenézett: ha ezek a majmok nem félnek a lövéstől, mi lesz belőlük?... Ha minden lövésre elejtenek is egyet, a töltésük hamar elfogy, s akkor ment-hetetlenül végük van...

- Ne lőjünk többet - mondta John Cort. - A lövés csak izgatja, ingerli ezeket az átkozott dögöket. Hadd hajigáljanak!... Néhány zúzódás árán megszabadulhatunk...

- Köszönöm szépen! - bosszankodott Max Huber, a kit épp e pillanatban dobtak hátba egy kővel.

Khamis szótlanul, nagy figyelemmel kormányozta a tutajt a folyó közepén. Azt gondolta, hogy éjszakára majd csak eltakarodnak a majmok, s inkább ki sem kötnek, hanem egész éjjel tovább mennek, csakhogy minél előbb itt hagyhassák ezt a majom-birodalmat.

De most még csak négy óra volt: esti hétig pedig egyre súlyosabb lesz a helyzetük. Némely kanyarulatnál ugyanis a folyam medre annyira megszűkült, hogy a két part fáinak az ágai egészen összeértek, s az ily helyeken a majmok a fáról ugrálhattak a tutajra.

Ettől félt Khamis és nem ok nélkül, mert öt óra tájban hat-hét nagy gorilla, vagy ötven lépésnyire a kanyarulattól, föltelepedett az ölelkező ágak természetes hídjára, s ott várta a lassan lefelé úszó tutajt.

John Cort észrevette őket, s azonnal tisztában is volt a szándékukkal.

- Ránk fognak ugrani! - kiáltott föl Max Huber - s ha nem bírjuk őket elkergetni...

- Tüzet!... kiáltotta a foreloper.

Három lövés dördült el. Három gorilla halálos sebbel, kínosan vergődve, hörgő üvöltéssel zuhant a folyóba.

De ugyanekkor irtózatos ordítás verte föl az egész rengeteget, s húsz más majom rohant föl a természetes hídra, lelőtt társai helyére.

A három férfi gyorsan újra töltött és lőtt... Egyik lövés a másikat érte... tíz-tizenkét gorilla és csimpánz esett el, mire a tutaj a végzetes fa alá ért, de a többiek ekkorra már megrettenve futottak el, s megint a parton csoportosultak.

E perczben önkénytelenül is eszükbe jutott az utasoknak Johansen doktor. Ha őt is így fogadták a majmok, akkor a sorsa nem lehetett kétséges... De viszont, ha csakugyan a majmok támadták meg, akkor érthetetlen, hogy ezek a romboló, pusztító állatok miért hagyták meg épségben a kunyhót?...

Most azonban nem volt idő ezeken a kérdéseken tűnődni. A legközelebbi kanyarulatnál hevesen örvénylett a víz, s félni lehetett, hogy a parti sziklákhoz csapja... vagy ha nem is, oly közel fogja sodorni a jobb parthoz, hogy a majmok ráugrálhatnak.

E veszedelem ellen védekezniök kellett, s mindenekelőtt el kell űzniök a majmokat arról a pontról, a honnan rájuk támadhatnának. Midőn tehát a tutaj, a víz sodrától hajtva, lassan forogni kezdett, a három férfi is megkezdte a lövöldözést...

A következő perczben az egész banda eltűnt. De nem a puskatűz kergette el őket, hanem a zivatar, mely már régóta készülőben volt, s e pillanatban kitört. Vakító villámok czikáztak keresztül kasul az égen, s a szörnyű égzengés úgy megrázta a levegőt, mintha a föld roppant volna össze sarkaiban... Ettől riadtak meg a négykezűek, meg a förgeteges esőtől, mely zuhogva ömlött az ég csatornáiból, mintha új vízözön készült volna... A két part kihalt és puszta volt: a felhőszakadás megszalasztotta az ellenséget.

XI. Fejezet

Márczius 19-dike

E napig körülbelül 200 kilométernyi utat tettek meg az Ubangi felé, részint gyalog, részint tutajon. A foreloper véleménye szerint a még hátralevő út rövidebb volt, s ha semmi akadállyal nem találkoznak, nyolcz-tíz nap múlva az Ubangi partjain lehetnek.

Kora hajnalban ismét a tutajra szálltak, még pedig megszaporodva a kis utassal, a kitől Llanga semmi áron sem akart megválni.

Max Huber és John Cort egy perczig sem kételkedtek, hogy a kis teremtés majom-kölyök, s ezért még arra sem tartották érdemesnek, hogy közelebbről megnézzék, vajjon csimpánz-e, gorilla-e, vagy pávián?

Persze, ha Llanga megmondta volna nekik, hogy ez a majom beszél, akkor bizonyára gondo-sabban megvizsgálták volna, a talán egy új fajt, a beszélő négykezűek faját födözték volna föl benne...

De Llanga egyelőre nem szólt semmit; azt vélve, hogy esetleg csalódott, meg akarta várni, míg a kis állat, vagy micsoda, még egyszer megszólal. Akkor aztán mindent elmond barátainak.

Egyelőre behúzódott a sátorba és etetni akarta a különös kicsikét... De mivel etesse?... A majmok tudvalevőleg gyümölcsevők, s nekik nem volt gyümölcsük. Antilop-húst nem mert neki adni, mert a kis állatnak heves láza volt, a mit a feje és a keze forróságából érzett.

- Hogy van a majmod, Llanga? - kérdezte Max Huber vagy egy órával rá, hogy elindultak.

- Egyre csak alszik, Max úr.

- Szeretnéd megtartani...

- Nagyon szeretném... ha önök megengedik.

- Miattam megtarthatod... Csak aztán vigyázz, hogy meg ne karmoljon...

- Oh, Max úr!...

- Bizony jó lesz vigyáznod!... Ezek az állatok még a macskánál is alattomosabbak.

- De ez nem, Max úr!... Hisz még oly fiatal!... S az arcza is oly szelíd...

- No, ha már barátoddá fogadod, akkor mindjárt meg is keresztelheted... Adj neki nevet.

- Nevet?... Milyen nevet?

- Hát hívjad Jákónak!... Minden majomnak Jákó a neve.

Ez a név azonban nem igen tetszett Llangának. Fogta magát és szó nélkül visszament a sátorba.

Az idő e napon is borult volt, a minek az utasok örültek, mert legalább nem szenvedtek a hőségtől; de viszont aggódtak is, hogy megered az eső, s akkor bőrig áznak a folyam nyílt tükrén.

Ebédre néhány vízi szárnyassal és egy-két hallal kellett beérniök. Az utasok már kezdték megunni a folyton egyforma fogásokat, a melyhez sem sójuk, sem kenyerük nem volt. Alig várták már, hogy elérjék az Ubangit, melynek legelső telepén ugyancsak kárpótolni fogják magukat a sok nélkülözésért!

Délután John Cort éppen a sátorba akart menni, hogy ledüljön egy kicsit, mikor Max oda szólt neki:

- Kedves John!...

- Nos, mi az, kedves Max?

- Nézzen csak oda... kissé folyam mentén, a bal partra...

- Ah! - kiáltott föl az amerikai meglepetve.

A foreloper is oda nézett.

- Remek bivaly! - mondta sóvárogva.

- Ha puskavégre kaphatom, - szólt Max Huber - akkor pár napig nem lesz gondunk az eleségre.

Khamis rögtön a part felé kormányozta a tutajt, mely rézsút, nesztelenül siklott a víz tükrén.

Mikor már csak harmincz méternyire lehettek tőle, John Cort halkan azt mondta:

- Először ön lőjön, Max... Ha szükséges lesz, majd én is ráduplázok...

A bivaly meg sem mozdult. Nyakát előre nyújtva mohón ivott és sejteni sem látszott a veszedelmet, mely fenyegette. E perczben fölemelte széles, otromba fejét és inkább kíváncsian, mint meghökkenve bámult a tutajra...

Max Huber letérdelt. Mivel nem lőhette szíven az állatot, a fejére czélzott...

A lövés eldördült... Az állat magasan fölcsapott a farkával és fájdalmasan elbődült, annak jeléül, hogy a golyó halálra sebezte.

- Ez a mienk! - ujjongott a franczia talpra ugorva.

S valóban John Cortnak nem kellett rádupláznia: a bivaly egyet fordult maga körül, s aztán fél testével belefordult a vízbe, melyet csurgó vére vörösre festett.

Khamis elégedetten kötött ki mellette, hogy megnyúzza és földarabolja. Igazán remek állat volt: onja, a hogy a bennszülöttek hívják, abból a magánosan élő fajtából, a mely jóval nagyobb, mint az európai bivalyok és az amerikai bölények.

A foreloper az állat legkitűnőbb húsából vágott ki vagy húsz kilogrammnyit; ennél többet fölösleges volt földarabolnia, mert úgyis megromlott volna a hőségben.

Ezalatt a sátorban különös dolog történt. Llanga még mindig ott ápolta a kis beteget, a mely még egyre aludt. A puska dörrenésére azonban az alvó állat idegesen összerázódott, s bár a szeme nem nyílt ki, ismét megszólalt, s ugyanazt a szót mondta halkan, panaszosan, a melyet Llanga már hallott:

- Ngora!... Ngora!...

Ezúttal Llanga már nem tévedhetett. Fényes nappal, ébren hallotta ezt a szót, mely a Kongó melléki bennszülöttek nyelvén annyi, mint: anya.

Oda térdelt a kis teremtés mellé, mely még egyre lázas volt és pár csöpp vizet akart a szájába önteni, de nem sikerült. Megnedvesítette hát kezét, s azzal hűsítette a kis beteg égő homlokát és e közben ismét, újra hallotta az előbbeni szót:

- Ngora!... Ngora!...

A kis teremtés némileg magához tért, mert kezével keresni látszott a Llangáét, mely enyhén hűsítette a homlokát... S mikor megtalálta, gyöngéden megszorította...

Llangának majd kicsordultak a könnyei örömében és boldogságában... Íme a kis beteg szereti őt, hálás az ápolásért!... És Max úr még azt mondja, hogy majom!...

Még nagyobb gonddal, szeretettel ápolta hát s megnedvesítvén zsebkendőjét, oda tartotta a kis beteg ajkaihoz, melyek a belső forróságtól egészen kicserepesedtek... Aztán megvárta, míg ismét elaludt, s akkor nesztelenül kiment a sátorból, azzal a szándékkal, hogy most már mindent megmond barátainak.

- Nos, - kérdezte tőle Max Huber mosolyogva - hogy van a majmod?

Llanga habozva nézett rá, majd határozottan így szólt:

- Az nem majom, Max úr!

- Nem majom?... - ismételte John Cort, a ki szintén ott volt.

- Ugyan Llanga, ne légy hát ily makacs! - mondta a franczia. - Talán csak nem verted a fejedbe, hogy éppen olyan fiú, mint te vagy?

- Fiú... ne olyan, mint én... de azért fiú...

- Mondd csak, Llanga - szólt most az amerikai komolyabban mint barátja - miért hiszed, hogy fiú?...

- Azért, mert beszélt... az éjjel...

- Beszélt?

- S éppen most is beszélt...

- S ugyan mit mondott ez a négylábú csoda? - kötekedett Max Huber.

- Azt mondta: «Ngora!»...

- Micsoda?... - kiáltott föl John Cort álmélkodva. - Ugyanazt a szót, a mit én is hallottam?

- Úgy van... «Ngora!»... bólintott Llanga komolyan.

Itt csak két föltevés volt lehetséges: vagy csalódott Llanga is, mint John Cort, vagy pedig félrebeszélt.

- Győződjünk meg a dologról, - mondta John Cort - mert ha ez igaz, akkor igazán rendkívüli eset.

Mindketten bementek a sátorba és figyelmesen szemügyre vették a kis alvót.

Az első látásra azt lehetett volna mondani, hogy a kis beteg igazán majom. De John Cort mindjárt észrevette, hogy az állat nem négykezű, hanem kétkezű, mert a lábai járásra valók voltak: - míg ellenben a többi majmok mind négykezűek, s a lábaik is kapaszkodásra, fogásra valók. E különös teremtés lábain a hüvelykujjak nem voltak szembeállíthatók a többi ujjakkal, tehát nem is foghatott velük. Ezért volt kétkezű: már pedig Blumenbach általánosan elfogadott osztályozása szerint a kétkezű állatok rendjének csak egyetlen képviselője van - az ember.

John Cort figyelmeztette barátját erre a fölfedezésre.

- Különös!... nagyon különös! - felelte Max Huber.

A kis állat nem volt magasabb hetvenöt czentiméternél, de nem is látszott többnek öt-hat évesnél. A teste szőrtelen volt, csak gyér, selymes, vöröses pihe borította; de a homloka, arcza és nyaka egészen csupasz volt. A füle olyan volt, mint az emberé, holott a majom fülei egészen másformák, mivel nincsenek czimpái. A karjai nem voltak aránytalanul hosszúak, mint a majoméi, s nem volt farka sem, a mely a négykezűek különös ismertetőjele. A feje gömbölyű, az orra lapos, a homloka kevéssé domború volt, s a haja, ha ugyan annak lehetett nevezni, hasonlított az afrikai bennszülöttek gyapjas, göndör hajához. Szóval ez a faj sokkal inkább hasonlított külsőleg, s valószínűleg belsőleg is, az emberhez, mint a majomhoz.

Max Huber és John Cort alig tudtak hová lenni csodálkozásukban: - íme! egy egészen ismeretlen élőlény feküdt előttük, a melyről egyetlen egy természetbúvár sem tudott, s a mely valószínűleg összekötő kapocs volt az ember és az állat között! S ráadásul Llanga még azt állítja, hogy beszél is! A két jó barát figyelmesen nézte a kis alvót és izgatottan leste-várta, hogy nem szólal-e meg. Llanga még egyre hűsítgette az ajkát, homlokát, s úgy látszott, hogy a betegnek jól esik, mert a láza csökkent.

Egyszerre csak az ajkai mozogni kezdtek, s ez a suttogó hang lebbent el róluk:

- Ngora!... Ngora!...

- Szavamra, ez már hihetetlen! - kiáltott föl Max Huber.

S valóban hihetetlen is volt, hogy ez a különös teremtés, félmajom és félember, beszélni tudjon!... Mert, ámbár mindeddig csak ezt az egyetlen szót ejtette ki, nem volt-e valószínű, hogy tud többet is... szóval, hogy eszmél, gondolkodik, következtet és beszél?...

Ezalatt John Cort lehajolt hozzá, s fölemelte a fejét, hogy jobban az arczába nézhessen. Nagy meglepetésére vékony szalagocskát, vagy zsineget pillantott meg a nyakán, s a mint megfogta, hogy kioldozza, vagy levágja, álmélkodva kiáltott föl:

- Érem van a nyakán!...

- Érem?... - ismételte Max Huber.

John Cort leoldozta a keskeny selyemszalagot.

Úgy van! érem volt rajta, akkora nikkel-érem, mint az egykoronás, s az egyik felén egy arczkép, a másikon egy név.

A név és a kép a Johansen doktoré volt!...

- A doktor! - kiáltott föl Max Huber, a ki jól ismerte ezt a nikkel-érmet, melyet a doktor akkor veretett, mikor fölfedező útjára indult a majmok közé.

- Hogy került a német professzor érme ennek a majomnak a nyakába? - álmélkodott John Cort.

- Ez valóban csodálatos! - mondta Max Huber - ha csak ezek a félmajmok, félemberek ki nem rabolták a doktort...

- Khamis! - kiáltott ki John Cort a kunyhóból.

Be akarta hívni a forelopert, hogy elmondja neki a különös esetet, de ugyanekkor Khamis is őket hívta, még pedig aggódó, szorongó hangon:

- Max úr!... John úr!...

A két jó barát rögtön kiszaladt.

- Hallgassanak csak!... - mondta a foreloper.

Ötszáz méternyire előttük a folyam hirtelen jobbra kanyarodott, s eltűnt a sűrű fák között.

Erről a helyről állandó, tompa zúgás hallatszott, mely azon mértékben erősödött, a mint a tutaj közeledett.

- Ez gyanús zúgás - mondta John Cort.

- Vajjon mi lehet ott? - kérdezte Max Huber.

- Talán zuhatag... vagy vízesés - mondta a foreloper. - A szél onnan fúj, s a levegő tele van párával.

Ha csakugyan vízesés volt, akkor a tutajjal nem mehettek át rajta. Egyelőre meg kellett kerül-niök a kanyarulatot, mert innen nem láthatták, mi van rajta túl. A tutaj meglehetős gyorsan haladt és John Cort meg Max Huber nem akartak addig visszamenni a sátorba, míg meg nem tudják, mi van a parthajlás mögött.

Mihelyt megkerülték, mindjárt látták, hogy a foreloper helyesen gyanított. Vagy kétszáz méternyire nagy sziklatömbök szelték át keresztben a folyó medrét, a melynek csak a közepén volt szabad folyása. Ezen a helyen szédületesen sebes lett a sodra, míg két oldalt, a sziklák közt, zuhogva tört utat a földuzzadt víztömeg. Ha nem bírják idejében partra hajtani a tutajt, vagy a sziklákon zúzódik össze, vagy elkapja a sebes forgatag és fölfordítja.

Mindannyian megőrizték hidegvérüket. De különben nem is volt veszteni való idejük.

- Ki, a partra!... Ki, a partra! - kiáltotta Khamis.

Este félhét lehetett, s ebben a ködös, sötétedő időben már alig látták a partot.

Khamis teljes erejével neki feküdt a kormányrúdnak, de nem bírta elég gyorsan megfordítani a tutajt a sebes áradatban. John Cort és Max Huber oda ugrottak hozzá, hogy segítsenek neki.

Ekkor sikerült is megfordítaniok a tutajt, de a kormánylapát a nagy erőfeszítésben ketté törött!

A folyam sodra egyszeriben elkapta a tutajt, mely forogni kezdett és szédületes sebességgel rohant a vízesés felé...

- Ugorjunk ki a sziklákra, mielőtt az örvény lerántana! - tanácsolta Khamis.

- Mást úgy sem tehetünk! - felelte John Cort.

E pillanatban jött ki Llanga a sátorból... A mint a vízre nézett, rögtön látta a veszedelmet... De nem magára gondolt, hanem kis barátjára... Vissza szaladt a sátorba, kihozta, az ölébe fektette, s letérdelt vele a tutaj hátulján...

Ekkor a víz sodra roppant erővel neki csapta a tutajt az egyik szélső sziklának... Khamis kidobta rá a töltéses ládikót s a fegyvereket... Aztán ki akart ugrani... de a tutaj hirtelen egyet fordult, s valamennyiüket lerántotta magával a tomboló örvénybe...