Jules Verne

A gőzház

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-697-0

MOBI ISBN: 978-963-453-698-7

Tartalomjegyzék

Első rész

Első fejezet - Akinek díj van kitűzve a fejére.

Második fejezet - Munro ezredesnél

Harmadik fejezet - A szipojok lázadása

Negyedik fejezet - A lázadás elnyomása

Ötödik fejezet - Az ellorai szikla-üregekben

Hatodik fejezet - A két testvér

Hetedik fejezet - Az acél-óriás

Nyolcadik fejezet - Az indulás

Kilencedik fejezet - Az első úti élmények

Tizedik fejezet - A cél felé

Tizenegyedik fejezet - A Falgu-parti zarándokok

Tizenkettedik fejezet - A Ganges partján fel Benareszig

Tizenharmadik fejezet - Séta Benareszben

Tizennegyedik fejezet - Allahabad

Tizenötödik fejezet - Egy hirdetmény

Tizenhatodik fejezet - Gyászos emlékek

Tizenhetedik fejezet - Via dolorosa

Tizennyolcadik fejezet - Észak felé

Tizenkilencedik fejezet - A szél fordulása

Huszadik fejezet - A vihar

Huszonegyedik fejezet - Az égő erdőben

Huszonkettedik fejezet - A menekülés

Huszonharmadik fejezet - Egy eltévesztett lövés

Huszonnegyedik fejezet - Hod kapitány hőstettei

Huszonötödik fejezet - A rádzsa kísérete

Huszonhatodik fejezet - Három egy ellen

Huszonhetedik fejezet - A tanditi pál

Huszonnyolcadik fejezet - A «Bolygó-tűz.»

Második rész

Első fejezet - A mi sanitariumunk

Második fejezet - Van Guitt Mátyás úr

Harmadik fejezet - A král

Negyedik fejezet - Egy kis természetrajz

Ötödik fejezet - Tigris-vadászat

Hatodik fejezet - A Tarjáni királynéja

Hetedik fejezet - Van Guitt úr új fogásai

Nyolcadik fejezet - Az éjjeli támadás

Kilencedik fejezet - A kigyófészek

Tizedik fejezet - Elbúcsúzunk Van Guitt úrtól

Tizenegyedik fejezet - A Kalagáni helyismerete

Tizenkettedik fejezet - Átmenet a Betván

Tizenharmadik fejezet - Az elefántok

Tizennegyedik fejezet - Százan egy ellen

Tizenötödik fejezet - A Puturia-tavon

Tizenhatodik fejezet - Az orvtámadás

Tizenhetedik fejezet - Visszapillantás

Tizennyolcadik fejezet - Szemtől szembe

Tizenkilencedik fejezet - Az ágyú torka előtt

Huszadik fejezet - Az acél-óriás

Huszonegyedik fejezet - Hod kapitány ötvenedik tigrise

Hatodik fejezet

A két testvér

A hindu megfogta Nána kezét s bevonta őt a belső üregbe és segítette leheveredni egy száraz fűből vetett vacokra, melyről maga kelt föl az imént. A fakír füttye éppen hajnali álmából verte föl.

Ez ember, aki a sötétben való mozgáshoz egészen szokva volt, könnyen ráakadt némi élelmi-szerre; egy darab kenyeret s murgi-t (csirkehússal készült pástétomfélét) és egy butykost vett elé, melyben a lótusz-pálma szárából készült arrak kotyogott. Nána szó nélkül evett és ivott.

Majd meghalt az éhségtől és fáradságtól. Egész élete szemei fényében összpontosult, melyek úgy csillogtak a sötétben, mint a tigriséi. - A hindu türelemmel várta, míg Nána Sahibnak tetszeni fog, hogy megszólaljon.

Ez ember Balao-Rao volt, a Nána édes testvére. Egy évvel idősebb volt Nánánál s hozzá testi és lelki alkatára nézve feltűnően hasonlított. Lelkileg egészen Nána Sahib volt. Ugyanaz a gyűlölet az angolok ellen, ugyanaz a ravaszság, vakmerőség a tervezésben, kegyetlenség a végrehajtásban: ugyanaz a lélek a két testben. A két fivér, az egész fölkelés alatt, el nem hagyta egymást. A lázadás leveretése után együtt táboroztak a nepáli határon. S most, a küzdelem újra kezdésének szándékában, tökéletesen együtt tartottak.

Míg Nána, az evés által némileg visszanyerve erejét, fejét kezére támasztva, hallgatva ült ott: Balao-Rao is hallgatott, azt vélte, hogy öccse nehány órai álom által kívánja fölüdíteni magát.

De Dandu-Pant, fölkapva fejét, megragadta bátyja kezét és így szólt:

- Észrevettek Bombay-ban s díjat tűztek ki fejemre. Kétezer font van ígérve annak, aki kézre keríti Nána Sahibot.

- Dandu-Pant, - szólt Bala-Rao, - a te fejed többet ér. Ez alig lenne elég ár az enyémért - s három hónap mulva örülnének, ha húszezerért megkaphatnák mind a kettőnkét!

- Úgy van, - felelt Nána; - három hónap mulva június 23-án évfordulója lesz a plassey-i csatának, melynek századik évfordulóján, 1857-ben, az angol uralom végét kellett volna megérnünk Indiában. Prófétáink úgy jósolták: bárdjaink azt énekelték! Három hónap mulva újra kilenc év telt el - s a nap országát még most is e bitorlók tiporják!

- Dandu-Pant, - felelt Balao-Rao, - ami nem sikerült 1857-ben, sikerülhet tíz évvel később.

1827-ben, 1837-ben, 1847-ben mindig mozgalom volt Indiában. A fölkelés váltó-láza minden tíz évben meglepi Indiát. Jó! ezúttal kigyógyul belőle, ha megfürdik az európaiak vérében!

- Bráma vezéreljen, mormogá Nána, s akkor visszafizetünk mindent. Jaj a királyi hadak vezéreinek, akik nem estek el a szipojok kezétől. Lawrence meghalt, Barnard meghalt, Hope meghalt, Napier meghalt, Hobson meghalt, Havelock meghalt! De néhányan megmaradtak még. Campbelle, Rase még élnek; s él, akit legjobban gyűlölök köztük, Munro ezredes, ez a maradéka annak a hóhérnak, aki először kötötte a hindukat az ágyú szájához; ez ember, aki maga kezével ölte meg fegyveres társamat, a dsauszi-i ránit! Csak kerüljön kezembe, majd meglátja, elfeledtem-e a Neil ezredes kegyetlenségét, a sekanden Bagh vérfürdőjét, a bégum palotájabeli öldöklést, a bareilli, a dsanszii, a morári, a hydaszes-szigeti és a delhii iszonya-tosságokat. Meglátja, elfeledtem-e hogy ő is megesküdt halálomra, mint én az övére!

- Nem lépett ki a hadseregből? - kérdezte Balao-Rao.

- Oh, - felelt Nána Sahib, - az első jelre visszatér ismét. De ha a fölkelés dugába dől: föl-keresem őt s legyilkolom kalkuttai bungalójában is!

- Jó. De most -?

- Most folytatni kell a megkezdett munkát. Ezúttal általános, nemzeti fölkelés lesz. Városokban, falukban, mezőkön, fel fog kelni a hindu nép s a szipojok nemsokára hozzá csatlakoznak.

Bejártam Dekkán közép- és északi részét. Mindenütt készen találtam a kedélyeket a fölkelésre. Nincs egy város, nincs egy falu, amelynek tettre kész főnöke ne lenne. A bráminok fogják lelkesíteni a népet. Ezúttal a vallás egyesíteni fogja a Siva és a Visnu híveit. A meghatározott időben, az adott jelre milliónként fognak fölkelni a hinduk s a királyi sereg meg lesz semmisítve.

- És Dandu-Pant? - kérdé Balao-Rao, megragadva öccse kezét.

- Dandu-Pant nemcsak a bilhuri várkastélyban megkoronázott peiswa lesz - hanem a hinduk egész szent földjének a császára!

E szavakat mondva, Nána Sahib, keresztbe font karokkal s azzal az elmerült tekintettel, mely nem a multba és a jelenbe, hanem a jövőbe nézők sajátja - elhallgatott.

Balao-Rao őrizkedett őt félbeszakítani vagy merengéséből fölzavarni. Szerette látni e szilaj lelket öntüzében lángra lobbanni, s ha tüze szunnyadt, új lángra szítani azt. Nána Sahibnak nem lehetett volna szorosabban hozzá kapcsolt segítő társa, sem buzgóbb tanácsadója, őt célja felé hajtani. Mondtam már: második maga volt.

Néhány percnyi hallgatás után Nána ismét fölemelte fejét s visszatért a jelen helyzethez.

- Hol vannak társaink? - kérdé.

- Az adzsuntai üregekben, ahol megegyeztünk, hogy várjanak ránk. - felelt Balao-Rao.

- S lovaink?

- Egy puskalövésnyire innen hagytam, az Ellorából Boreganisba vezető úton.

- Kalagani őrzi a lovakat?

- Ő, öcsém. Jól kipihentek, jól vannak tartva s csak ránk várnak, hogy induljunk.

- Induljunk hát, - felelt Nána. - Mielőtt a nap fölkel, Adzsuntában kell lennünk.

- S onnan, - kérdé Balao-Rao, - hová megyünk? E gyors futás nem változtat-e terveden?

- Nem, - felelt Nána Sahib. - A szotpurrai hegyekbe megyünk, melyek minden zegét-zugát ismerem s melyek közt az angol rendőrség kezét kikerülhetem. Ott különben a bilhek és gundok földén leszünk, akik hívek maradtak ügyünkhöz. Ott bevárhatom a kedvező pillanatot, a Vindiják ama hegyvidékén, hol a fölkelés kovásza mindig erjedésben van.

- Induljunk, - kiáltott Balao-Rao. - Aha! hát kétezer fontot igértek annak, aki téged kézre kerít!

De nem elég ám díjat tenni valakinek a fejére; meg is kell még fogni!

- Az nem lesz könnyű! - felelt Nána Sahib. - Gyerünk, bátya, ne veszítsünk egy pillanatot se!

Balao-Rao biztos lépéssel haladt előre a szűk folyosón, mely ez üregbe s belőle kivezetett.

Mikor a szabadba nyíló repedéshez ért, melyet a kőbe vágott elefánt tompora takart el, óvatosan kidugta fejét, majd kibujt a nyíláson, jobbra-balra szétnézett s félhomályban, hogy meggyőződjék nincs-e valaki közel. Még nagyobb elővigyázat okáért, néhány lépést is tett előre; s miután nem talált semmi gyanúsat, füttyentett, jelt adva Nánának, hogy szabad a kijárat.

Nehány perc mulva a két testvér elhagyta a mesterségesen össze-visszavájt völgyecskét, mely mintegy fél mérföld hosszú s számos üreggel, földalatti menettel, olykor egymás fölött emele-tesen fekvőkkel van át meg átfúrva. Elkerülték ama mohamedán mauzoleumot, mely kegyes zarándokok s minden nemzetbeli kíváncsi utazók éji tanyájául szolgál, kiket Ellora csodái vonzanak ide, s miután Rauza faluját is megkerülték, az Adzsuntából Boregamiba vezető úton találták magokat.

Ellorától Adzsuntáig 50 kismérföld (mintegy 80 kilométernyi) utat kellett tenniök; de Nána nem volt többé az a menekülő, kinek gyalog kellett Aurungabadból szöknie. Mint Balao-Rao megmondotta, három paripa várta őket az úton, a hindu Kalagáni, Dandu-Pant hű szolgája őrizete alatt. A lovak egy sűrű bozótos berekben voltak elrejtve, egy kismérföldnyire a várostól. Az egyik Nána számára volt fölnyergelve, a másik Balao-Rao, a harmadik a Kalagáni számára s nemsokára mindhárman vágtatva haladtak Adzsunta felé. Különben az senkit sem lepett volna meg, hogy fakírt lát lóháton. E szemtelen koldusok közt igen sok van, aki lóhátról kéri az alamizsnát. Egyébiránt az út az év e szakában igen néptelen is volt, kevéssé levén az időszak a zarándokságnak kedvező. Nána és két útitársa tehát gyorsan haladtak, nem tartva semmitől, ami útjokat késleltethette vagy feltartóztathatta volna. Csak annyi pihenőt engedtek magoknak, mig lovaik kissé kifujhatták magokat s e rövid pihenőkben az elemózsiához nyúltak, mellyel Kalagáni iszákja bőven el volt látva. Így kikerülhették a tartomány jártabb helyeit, a falukat és a bungalókat, ahol mégis emberekkel találkozhattak volna.

A talaj sima és lapályos volt. Minden irányban katangkórós mezők terültek el, itt-ott sűrű bozóttal borítva. De amint Adzsuntához közeledtek, a talaj hepehupásabbá vált. A felséges barlangok, melyek e nevet viselik, méltó versenytársai az elloraiaknak, sőt összességükben talán még szebbek; egy kis völgy alját foglalják el, mintegy félórányira a kis várostól, Adzsuntától. Nána Sahib tehát nem volt kénytelen bemenni a városba, ahol a kormányzó hirdetménye már ki lehetett ragasztva. Következéskép nem kellett félnie, hogy valaki fölismerje.

S így tizenötórával azután, hogy elhagyta Ellorát, két társával együtt egy szűk völgynyílásba, jutott, mely a híres völgybe vezet, amelynek a tömör sziklatestbe vágott huszonkét temploma szédítő mélységek fölé hajolva áll.

Felséges éj volt, a csillagok ragyogtak, de hold nem sütött az égen. Magas banán-fák - az indiai flóra ez óriásai - rajzolták fekete árnyaikat az ég sötétkék alapjára. A levegőt egy lehellet sem mozgatta, egyetlen lomblevél se zizzent, semmi zaj nem hallatszott legföllebb a folyó távoli moraja, mely néhány száz lépésnyire innen a völgy mélyében folydogált. De e moraj erősebbé s erősebbé vált, majd egész bömböléssé - amint lovasaink a szatkundi zuha-taghoz értek, mely ötven láb magasból omlik alá s bazalt és kvarc medrét szaggatja folyvást.

Nedves porfelhő száll ki belőle s kóvályog fölötte szüntelen bizonyára a szivárvány hét színében játszanék, ha hold világítaná e gyönyörű tavaszéjt.

Nána, Balao-Rao és Kalagáni megérkeztek. A völgyszoros hirtelen megtörésénél, ahol könyököt csinál, kezdődött a buddhista építmények műremekeinek egész sorozata. Itt e templomok falain, melyek oszlopokkal, pillérfejekkel, rózsákkal, arabeszkekkel és verandákkal gazdagon voltak ékítve s óriási ember- és állat-alakzatok szeszélyes csoportozataival ellátva, sötét cellák hosszú sora nyílt a mélybe, amelyek hajdan a papoknak - e szent helyek őreinek - szolgáltak lakóhelyül s hol a művész még ma is találhat freskókra, melyek, mintha csak tegnapi festésűek volnának, oly üdék s melyek királyi ünnepélyeket, vallásos körmeneteket vagy csatajele-neteket ábrázolnak az egykorú fegyverzetek pompájában, amilyeneket a kereszténység első századaiban viseltek a pompaszerető Indiában.

Nána Sahib jól ismerte e rejtelmes földalatti menetek minden titkát. Mikor a királyi hadak erősen szorították, nem egyszer talált itt menedéket társaival együtt, a fölkelés rossz napjaiban. A földalatti folyosók, melyek e hypogeákat összekötik s labirintszerűen ágaznak szét s fonódnak össze a tömör sziklába vágva, ahol a kevésbé jártas menthetetlenül eltévedhetett, ő előtte már tökéletesen ismerősek voltak. Ő nem tévedt volna el bennök, még ha fáklyafény nem világította volna is útjokat.

Nána, e sötét éj közepette, biztosan - mint aki jól érti dolgát - haladt előre, egyenesen a kisebb jelentőségű üregek egyikének tartva. Ez üreg nyílását sűrű lombú cserjék ágazata függönyözte s nagy kődarabok halmaza zárta el, melyeket mintha valamely régi földrengés dobott volna ide a szikla kockatömbjei közé.

Körmével egy gyönge vakarás elég jel volt a nábobnak, hírül adni ittlétét az üregben reája váróknak.

Azonnal két vagy három hindu-fej jelent meg az ágak közei közt, aztán tíz, aztán húsz más, aztán egész alakok, a kövek közt kígyók módjára csúszva át mintegy negyven fegyveresből álló csapatot képezve körüle.

- Induljunk! - szólt Nána Sahib.

S a nélkül, hogy magyarázatot kértek volna, a nélkül hogy tudnák, hová vezeti: a nábob e hű követői mentek utána egy jeladására. Gyalogosan voltak, de lábizmaik képesek versenyezni egy ügető ló gyorsaságával.

A kis csapat megindult a mélység fölött húzódó szűk úton észak felé s megkerülte a hegy nyergét. Egy óra mulva kiértek a kandejsi útra, mely a sotpurrai hegység szorulataiban vész el.

A Bombayból Allahabadba menő vasút nagporei kiágazását, sőt magát az északkeletre menő fővonalat is, már napfelkölte előtt átlépték; éppen abban a pillanatban, mikor a kalkuttai vonat teljes gyorsaságával robogott arra, fehér füstfelhőit okádva az útszéli büszke banánokra, éles füttyengetésével és nyerítéseivel háborítva a hajnali csöndet.

A nábob megállította lovát s kezét a rohanó vonat felé kinyujtva, erős hangon kiáltott:

- Menj! Jelentsd India alkirályának, hogy Nána Sahib még él, s hogy e vasutat, átkozott művét, a hódítók vérébe fogja füröszteni.

Tizenharmadik fejezet

Séta Benareszben

A nap hátralevő részét a város megtekintésére fordítottuk s megszemléltük annak főbb épületeit s arab modorban épült sötét boltokkal szegélyezett bazárjait. Ezekben árulják különösen a drága szövetű finom musselineket s a «kinbob»-nak nevezett és arannyal áttört selyem-szövetet, mely a benareszi ipar egyik legnevezetesebb terméke.

A város utcái tisztán vannak tartva, de szűkek, ami a tropikus hőségű, a nap sugarai által majdnem függőlegesen ért városokban szükséges, mert a hőség még árnyékban is majdnem kiállhatatlan. Sajnáltam palankin-vivőinket, akik azonban, úgy látszott, föl sem vették e fáradságot, amelyhez hozzá voltak szokva. E szegény ördögöknek alkalmuk nyilván néhány keserves rupiát szerezni, ez megedzette bennök az erőt és bátorságot.

Nem így az bizonyos hindu vagy inkább bengali, aki - élénk szemével s ravaszságot visszatükröző arcával - folyvást a nyomunkban járt, a nélkül, hogy tőlünk ezért valamit várhatott volna, bár teljességgel nem is igyekezett elrejteni magát előlünk.

Amint a Manmenka-gátra kiléptünk s én Bankssal beszélgettem, véletlenül hangosan találtam kimondani a Munro ezredes nevét. A bengali, ki éppen tanuja volt amint gondolánk kikötött, önkénytelenül összerezzent e név hallatára. Nem fordítottam rá nagyobb figyelmet, mint az ilyesmi érdemelte; de ismét rágondoltam, amint észrevettem, hogy az ember, mint valami kém, szüntelenül nyomunkban jár. Majd megelőzött, majd hátunk mögé került, de mindig közelünkben maradt. Barát vagy ellenség-e? nem tudhattam, de bizonyos, hogy oly ember, aki előtt a Munro név nem közönyös.

Palankinunk a száz fokú széles lépcső alján állapodott meg, mely a rakpartról az Aureng-Zeb mecsetéhez vezet föl.

Hajdan a hívők csak térden csúszva mentek föl a szent-lépcsőn, mint a római Santa-Scalá-n a hívek. Akkor a Visnu temploma állott e helyen, melynek helyére állították később a hódító mecsetjét.

Szerettem volna Benareszt e mecset magas minaretei egyikének a csúcsáról szemlélni meg, mint egy erőd (melyhez hasonlít) legmagasabb bástyatornyáról. A százharminckét láb magas minaretek felső része alig egy közönséges kémény átmérőjű, melynek szűk üregében csigalépcső kanyarog föl; de tiltva van oda fölmászni s nem ok nélkül. Már két minaret észrevehetőleg félre hajlott a függőleges iránytól s nem lévén oly kiszámítással építve, mint a pisai torony, előbb-utóbb le is fognak dűlni.

Amint az Aureng-Zeb mecsetéből kiléptünk, ismét ott találtuk a bengalit. Az ajtóban várt.

Most élesen szemügyre vettem s lesütötte szemeit. Mielőtt Banksnak a figyelmét is fölhívnám e különös dologra, be akartam várni, folytatja-e ez ember gyanús magaviseletét - s nem szóltam semmit.

Benaresz csodálatos városában százanként vannak a pagodák és mecsetek; nem kisebb számmal azok a pompás paloták, melyek közt a legszebb kétségkívül a nagpóri királyé. Ritka rádzsa ugyanis, aki ne igyekeznék egy talpalatnyi földdel bírni a szent városban, ahol a Méla nagy ünnepélyei alkalmával megszállhasson.

Nem lehetett célom egyenként végigjárni mind ez épületeket a rendelkezésünkre álló kevés idő alatt. Megelégedtem tehát azzal, hogy a Bicsesvár templomát meglátogattam, ahol a Siva isten lingamja emelkedik. E formátlan, iromba kőtömeg, melyet úgy néznek, mint a hindu istenek legvadabbika testének egy részét, egy szent kút fedeléül szolgál, melynek vize, hitök szerint, csodatevő erővel bír. Megnéztem még a Mankarnikát is vagyis szent forrást, melyben a hivők, a bramánok nagy hasznára, mosakodnak; továbbá a Man-mundirt, az Akbár szultán által ezelőtt kétszáz évvel épített csillagvizsgálót, melynek összes műszerei, hogy annál szilárdabb mozdulatlansággal bírjanak, kőből vannak faragva.

Hallottam beszélni még egy majom-palotáról is, melyet az utazók nem szoktak elkerülni, ha Benaresz nevezetességeit megszemlélik. A párizsi ember azt hiszi: a jardin-des-plantes-beli nagyszerű majomketrec mását fogja látni. Szó sincs róla! - E palota nem egyéb, mint egy templom, a Durga-Kund, valamivel kívül a külvárosokon. A IX. században épült s így a város legrégibb épületei közé tartozik. A majmok nincsenek itt rácsozott kalitkákba zárva, hanem szabadon járnak s ugrálnak az udvarokon, egyik fáról a másikra, fel az óriás mangófákra, veszekszenek egymással a cukros mandulákon s mogyoró-szemeken, melyeket az utazók dobnak nekik. Itt is, mint mindenütt, a bramánok, kik a Durga-Kundot őrzik, némi kis díjat szednek, ami azonban sokra megy évenként s igen jövedelmezővé teszi állásukat.

Mondanom sem kell, hogy a nagy hőségben meglehetősen ki voltunk fáradva, mikor estefelé a gőzházba való visszatérésre gondoltunk. Secroléban, a város angol katonai részében, az első vendéglők egyikében reggeliztünk és ebédeltünk, de mindamellett ki kell mondanom, hogy a konyha mögötte maradt a Mr. Parazardénak.

Mikor gondolánk a gát aljához visszatért, hogy minket a Ganges jobbpartjára visszaszállítson: még egyszer láttam a bengalit, alig két lépésnyire hajóba szállásunk helyétől. Egy hindu által kormányzott csónak várt reá. Belelépett. Át akart-e szállni a folyamon ő is, s egész szállásunkig kísérni minket? A dolog nagyon gyanússá kezdett válni.

- Banks, - mondtam ekkor halk hangon, a bengalira mutatva, - amott egy kém, aki egész nap nyomunkban volt.

- Jól láttam, - felelt Banks, - s megfigyeltem azt is, hogy az ezredes neve tette őt figyelmessé ránk, midőn ön azt kiejtette.

- Nem volna-e helyén megszólítani? - kérdeztem.

- Nem; hagyjuk útjára. Jobb, ha nem is tudja, hogy gyanakszunk rá. Egyébiránt - nincs is már itt.

Valóban a bengali csónakja eltűnt a hajók és bárkák tömkelegében, melyek, minden színben és alakban rajzottak a Ganges sötét vizén.

Ekkor Banks az evezőshöz fordulva, kérdezte tőle közönyt színlelő hangon:

- Ismered ez embert?

- Nem, először látom életemben, - felelt a hajós.

Az éj leszállt. Címeres és különböző színekkel fellobogózott hajók százai, dalosokkal és zenészekkel tele, sürögtek össze-vissza a lámpáktól világított folyón. A balpartról tűzijátékok röppentek a magasba, eszembe juttatva, hogy nem vagyunk messze a mennyei birodalomtól, ahol annyira divatoznak s oly nagy becsben állanak. Nehéz volna hű leírását adni e látványnak, mely valóban páratlan volt. Minek a tiszteletére szólt ez éji ünnepély, mely rögtönzöttnek látszott s melyben a hinduk minden osztálya résztvett, nem tudhattam meg. Amely percben véget ért: hajónk éppen a túlsó parthoz érkezett.

Olyan volt, mintha csak álomlátás lett volna. Alig tartott tovább, mint amaz égi jelenségek, melyek megvilágítják egy percre a láthatárt s azzal ellobbannak. De India háromszáz millió mindenféle istent, alistent, szentet és alszentet tisztel s az évnek nincs annyi órája, perce és másodperce, hogy az istenségek mindenikének jusson abból egy.

Mikor éji szállásunkhoz visszaérkeztünk, Munro ezredes és Mac-Neil már ott voltak. Banks azt kérdezte az őrmestertől, nem történt-e valami feltűnő távollétünk alatt?

- Semmi. - felelt Mac-Neil.

- Nem láttatok valami gyanús embert erre kószálni?

- Senkit. Van talán valami oka önnek a gyanúra?

- Minket Benareszben tett egész látogatásunk alatt kémleltek, - felelt a mérnök; - s én nem szeretem, ha kémlelnek.

- S a kém?

- Egy bengáli volt, akit az ezredes neve kiejtése tett ránk figyelmessé.

- Mit akarhat az ember?

- Nem tudom, Mac-Neil. De résen kell lenni.

- Résen leszünk. - felelt az őrmester.

Huszonhetedik fejezet

A tanditi pál

Másnap a gőzház folytatta útját fölfelé a Himalája lépcsőzetesen emelkedő magaslataiba s utasaink az erdőségek mélyébe merültek...

De most kissé el kell válnunk tőlök, hogy történetünk más szereplőivel foglalkozzunk, miután emezeket, utazásuk első felén - Kalkuttából a Himalájáig vagyis a kínai határig, mely a tibeti hegyek lábánál kezdődik - végigkísértük.

Olvasóink emlékeznek a gőzház utasainak allahabadi kalandjára. Egy május 25-iki keletű hírlap Munro ezredessel a Nána Sahib halálát tudatta. Igaz volt-e a hír, mely már annyiszor ismétlődött? azonnal megtudjuk.

Mi történt a március 7. és 8-ika közti éjjelen, mikor Nána-Sahib, testvérével Balao-Rao-val s nehány hű fegyvertársukkal, a hindu Kalagáni kíséretében az adzsuntai barlangból eltávozott?

Hatvan órával eltávozásuk után, a nábob a szopurrai hegység szorosaiba érkezett, száz kis mérföldnyire Adzsuntától, a tartomány egy félreeső s kevesektől látogatott részébe, mely neki egy időre legalább, biztos menedékül kínálkozott.

A szopurai középmagasságú hegység, dél felé a nerbuddai mély völgy felett uralkodva, északra a vindiászi hegységre támaszkodva, számtalan ágaival a szűk völgyek egész szövedékét alkotja. Nána-Sahib itt, a gundok földének küszöbén oly néptörzsre talált, melyet egy az eddigieknél nagyobb mérvű s általános nemzeti fölkelés magvául vélt fölhasználhatni. A gundok földe, Gudsana, kétszáz négyszög mérföldnyi területen, több mint három milliónyi lakossággal, mely csak névleg áll angol uralom alatt, tényleg megőrizte még ősi hindu függetlenségét.

Nána-Sahib jól tudta ezt s számított e népség támogatására.

A fölkelésre a talaj, a helyszín is jól volt választva. Gudvanától északra terül el a Bundelkund, ama nagy fennsík, mely a Vindiász hegység magaslatait s a hatalmas Jumna-folyó teknőjét foglalja magában. Ha egyszer a fölkelést ide vihette át, bizton remélhette, hogy az általános nemzeti fölkeléssé fog válni. Gudvanától keletre Kundisztán, a kundok földe terül el; ez a vad néptörzs, mely Jado-Pennor, a föld istene uralma alatt, a legszilajabb polynéziai néptörzsekhez hasonlítható vadságban él; Gudvanától nyugatra pedig az ogilek földe, merész, vállalkozó, erőteljes néptörzsé, kik harcra és zsákmányra mindig készek.

E vidéken akarta megvetni Nána-Sahib, rejtekben - nehogy az angol kormányzóság nyomára jöjjön, köröztetett személyleírása után, míg társai szabadon jöhettek, mehettek, köröztetve nem levén, maga Balao-Rao sem, ha csak a bátyjához való hasonlósága után rá nem ismernek a hatalom emberei.

Menedékhelyet e vadon vidéken nem volt nehéz találniok. A hindu kíséret egyik tagja, egy bennszülött gund vállalkozott, hogy őket ilyenre kalauzolja. S a Nerbudda egy mellékfolyójának partján egy elhagyott s mindenfelől elszigetelt tanyára, a tanditi pálba vezette a rejtekhelyet keresőket.

A pál nem falu, majornál is kevesebb vagy egészen magán álló vagy legföljebb nehány kezdetleges szurdéktól környezett tanya, mely egy-egy sziklamagaslatra vagy csúcsra van építve, erdők sűrűjébe rejtve s mindenfelől nehezen hozzáférhető, de annál könnyebben védhető, mert egy darab kővel, melyet a meredekről egy gyermek keze is legördíthet, össze lehet zúzni a hivatlanul közeledni akarót. A pálhoz csak sziklaösvény vezet s többnyire egy patak vagy folyó alkotja e rögtönzött erőd természetes sáncát, melyen bokáig vagy kötésig érő vízben át-gázolva, a pál lakója nyomát veszíti s az üldözők nem tudhatják hol ment át és hova rejtőzött.

De bármennyire elkülönzöttnek s elzárkózottnak látszik is a pál így egymagában, az egyetértésben levő szomszéd lakók szikláról-sziklára, pálról-pálra tovább adott jelekkel könnyen közlekednek egymással s nehány perc alatt húsz mérföldnyi kerületben hírt adhatnak és vehetnek kölcsönösen. Egy meggyujtott szurkos faág, egy fáklyává rögtönzött fickó-fenyő, hadi vagy óvatossági jelül szolgál ez egymást értő hegylakóknak vagy éjjeli vadak s baglyok hangját utánozva, adják a csak általok ismert jelt egymásnak, hogy az idegent félrevezessék az ismeretlen hangokkal. S ha egy-egy pál fenyegetve van, a gund kiköltözik, odahagyja; szükség esetén lerombolja, vagy leégeti tanyáját s más rejtekbe menekül tova.

E pálok egyike, a tanditi pál, szolgált menedékül a fölkelő főnöknek s hozzátartozóinak. Ide vezette őket a hű gund, ki személyes ragaszkodással viseltetett a nábob iránt s itt helyezkedtek el március 12-én.

Első gondja volt a két testvérnek szorosan szemügyre venni a pál környékét s tudomást szerezni a vidék és lakói megbízhatóságáról. A mindenfelől elkülönzött, meredek szikla-oldallal s fák sűrűjével védett tanya a Nazzur-folyó által is körülárkolva, a biztonság minden föltételét egyesítette magában, annál inkább, mert egy földalatti menettel is összeköttetésben volt, melynek titkos kijárata a bérc aljában egy szűk völgytorokba nyílt s ezzel utolsó esetben még a menekülést lehetővé tette.

Nána-Sahib és öccse ennél biztosabb buvó helyet nem is találhatott volna.

Balao-Rao azonban nem elégedett meg ennyivel s négyszemközt kikérdezte a gundot a vidéken járókelő emberek felől.

- Mióta áll üresen e pál?

- Egy év óta, - felelt a gund.

- S ki lakott benne azelőtt?

- Egy nomád család, de nem soká tanyázott itt.

- S miért távozott?

- Mert e kopár föld nem adta meg táplálékukat.

- S távozásuk óta senki sem keresett itt menedéket?

- Senki.

- Nem mutatkozott-e a királyi seregből való katona vagy rendőr, közelében?

- Soha.

- És idegenek?

- Senki, - felelt a gund, - legföllebb egy szegény asszony.

- Miféle asszony?

- Valami három év óta egy szegény őrült nő tébolyog itt a Nerbudda völgyében. - Ki ő? senki sem tudja; még annyit sem tudunk felőle, hindu nő-e vagy idegen?

Balao-Rao egy percig elgondolkodott, aztán kérdezé:

- S mit csinál e nő?

- Jő s megy, - felelt a gund; - csupán alamizsnából él; a környéken mindenki vallásos tisztelettel viseltetik iránta, mint bomlott eszű iránt. Tudod uram, az ilyenek az istenek oltalma alatt állanak. Nem beszél soha; némának lehetne tartani, mert hangját senki sem hallotta; de tán mégsem az, mert akkor jelekkel beszélne. Rendesen éjszaka jár, meggyujtott faággal a kezében, szétbomlott hajjal, lengő ruhában, mezítláb. Azért nem is nevezik más néven, csak «Bolygó-tűznek».

- De, - mondta Balao-Rao, - ha így kószálva él, nem félhetünk-e, hogy ismét ellátogat rejtekünkbe?

- Ha eljő is, mit árthat. Amily néma, oly süket is. Mit sem lát, sem hall, mitsem vesz észre.

Leülhet tűzhelyednél, szembe veled, a nélkül, hogy jelenlétedet tudná. Felkél szótlanul s tovább megy. Semmit sem tud s azért nem is árulhat el semmit. Tudod ő bomlott eszű s az ilyen, ha él is, halott! - Egyébiránt több hónapja már, nem látták őt e környéken.

Balao-Rao nagy figyelemmel hallgatta a hindu elbeszélését. De jónak látta nem szólani felőle Nána-Sahibnak; s nemsokára maga is megszűnt gondolni rá.

Egy hónap telt el a tanditi pálba megszállásuk óta s a Bolygó-tüzet senkisem látta még a Nerbudda-völgyében.

Ötödik fejezet

Tigris-vadászat

Van Guitt úr annyit beszélt, hogy ideje volt már búcsút vennünk a králtól s visszatérnünk szanitáriumunkba. Félni lehetett, hogy Hod kapitány, a vadölő és Van Guitt, a vadfogó között keményebb összeszólalkozásra is kerül még a dolog. Mindamellett elég barátságosan váltunk meg s megegyeztünk, hogy érintkezésünket fenntartjuk és Van Guitt úr a csikarikat, mikor szükségünk lesz rájok, vadászatainkban segítségünkre adja. Különösen Kalaganit, aki merész-séget és ügyességet tapasztalt jártassággal egyesített e veszélyes foglalkozásban s akire minden körülmények közt föltétlenül lehetett számítani. Viszont Hod kapitány is megígérte, hogy ahol lehet, kezére fog járni Van Guitt úrnak.

Mielőtt a krált elhagytuk volna, Munro ezredes, ki nem szándékozott oda gyakrabban visszatérni, még egyszer megköszönte Kalaganinak, hogy életét megmentette a kígyótól s biztosította, hogy mindig szívesen látott vendég lesz a gőzházban. A hindu hidegen hajtotta meg magát s nem árulta el, ha jól esett neki az elismerés ilyen férfiútól.

Ebédre otthon voltunk s beszélgetésünk főtárgya, lehet gondolni, Van Guitt Mátyás úr volt.

A következő napokon, június 27., 28. és 29-én az eső oly erővel esett, hogy vadászaink, bármennyire vágytak is, nem távozhattak a gőzházból. Ily időben egyébiránt a vad nyoma is elvész s szó sem lehet a nyomozásról. A vad sem szívesen hagyja el rejtekét.

Június 30-án kiderült. Hod kapitány, én, Fox és Gumi, készültünk lemenni a králba. Aznap reggel nehány hegyi lakóval találkoztunk. Hallották, hogy egy csodás pagodát szállítottak a vidékre s ellenállhatatlan kíváncsiság vonta őket gőzházunk megtekintésére. Szép példányai voltak a tibeti néptörzsnek, harcias természetű, megbízható jellemű, vendégszerető s a völgy-lakó hinduknál minden tekintetben magasabban álló emberek.

Az állítólagos pagoda nagyon megnyerte tetszésöket, az acél-elefánt pedig, éppen imádó bámulatot gerjesztett bennök. Pedig nyugalomban volt. Mennyire bámulták volna még, ha mozgásban látják, hatalmas erőkifejtésével, a hegyek gerincén fölfelé haladni!

Munro ezredes szívesen fogadta e bennszülötteket, kik közül néhányan a nepáli tartományt s a hindu-kínai határszéleket jól ismerték. A beszélgetés egy ideig a határ azon pontjai körül forgott, ahol Nána-Sahib, a szipojok leveretése után menedéket keresett volt. E hegyi lakók különben csak annyit tudtak Nánáról, amennyit mi; halála híre hozzájok is elhatott s úgy látszott, ők azt nem is vonták kétségbe. Megmaradt társai Tibet belsejébe menekülhettek s ott bajos lett volna őket megtalálni. Munro hallgatagon s gondolkodva fogadta e nyilatkozatot.

Hod kapitány a vadak felől kérdezősködött a bennszülöttektől. Érdekelte őt, mily pusztításokat tettek a ragadozók a Himalája-alji vidékeken, melyekről a lakók sokszor menekülni kényszerültek előlük. A kormány 300 rupia díjat tűzött ki egy tigris fejére, de azért e félelmes vadak száma nem fogyott s úgylátszék, az ember előbb-utóbb kénytelen lesz nekik engedni át a tért.

A szíves fogadtatástól meghatva vettek búcsút tőlünk s megígérték, hogy többször is meg fognak látogatni. Távozásuk után, előkészületeink be lévén fejezve, mi négyen, jól fölfegyverkezve, a Tarjáni felé vettük utunkat.

Kiérve az erdőből a tisztásra, Van Guitt úrral találkoztunk, aki ünnepélyes udvariassággal fogadott. Öt vagy hat emberével, köztük Kalagánival, egy az éjjel fogott tigrisnek a csapdából a kerekes kalitkába átszállításával volt elfoglalva. Felséges állat volt s Hod méltán irigyelhette, hogy nem ő lőtte meg.

Van Guitt úr meghítt a králba.

- Köszönjük, - mondta a kapitány, - de ma a magunk kedvére akarunk vadászni.

- Kalagáni szolgálatjukra áll, - felelte a vadszállító - ő jól ismeri az erdőt s hasznukra lehet.

- Szívesen elfogadnók kalauznak.

- Hát jó szerencsét, uraim! de igérjék meg, hogy nem lőnek le minden vadat.

- Hagyunk önnek is, ne féljen, - felelt Hod.

S Van Guitt Mátyás úr, színészies hajlongással búcsút véve, eltűnt az erdő sűrűjében.

- Most rajta, induljunk, - mondta a kapitány. - A negyvenkettediket ejtem el ma.

- S én a harmincnyolcadikat, - mondta Fox.

- Én pedig az én elsőmet, - jegyeztem meg nevetve.

- Ismered jól a Tarjánit? - kérdezte Hod Kalagánitól.

- Húszszor bejártam, keresztül-kasul minden irányban, - felelt ez.

- Nem hallottad valami különös pusztító tigris hírét?

- Igen, egy nőstényét. Mintegy két mérföldnyire innen látták nehány napja s azóta keresik.

Akarják, hogy - Természetesen akarjuk!

A tigris kétségkívül bővében van a Tarjániban, de nem kószál haszontalanul s céltalanul a vi-déken. Ha éhe nem űzi, rejtekébe vonul s nem könnyű találkozni vele. Számtalanon átmennek ez erdőségeken, a nélkül, hogy tigrist láttak volna. De aki akarja, könnyen előcsalhatja. Egy fél vagy negyedrész ökröt kitesz, kikötve egy fatörzshöz, hogy helyben legyen kénytelen elfogyasztani, oly helyen, ahol a vadász könnyen meghúzhatja magát valamely szikla vagy fa mögött. Sík helyen másképp járnak el. Itt az elefánt a legjobb segítője a vadásznak; kivált ha jól be van tanítva, mert különben megrémül s még vesztére válhatik urának. A tigris bátran megtámadja az elefántot, ráugrik s az ember és a tigris közt e hatalmas vastagbőrű hátán megy végbe a küzdelem.

Hod kapitány nem ily módon szeretett vadászni, mint a rádzsák; ő gyalog, rejtekből vagy cső végére várva szeretett lőni a vadra.

Kalagáni biztosan vezetett. Mint a hinduk rendesen, keveset beszélt s csak röviden felelt a hozzá intézett kérdésekre.

Egy óra mulva egy rohanó patak mellett állapodtunk meg. Egy kis tisztás közepén vastag karó emelkedett, melyre egy negyedrész ökör volt kikötve. Nehány sakál ki is kezdte már a csalétket, de nem bírt vele. Közeledtünkre szét is szaladtak az erdő e gyáva rablói.

- Kapitány, - mondta Kalagáni, - itt várjuk be a nősténytigrist. Látja, hogy itt a hely kedvező a lesre.

Valóban, a fák és sziklák mögött jól el lehetett helyezkedni, oly módon, hogy az egész tisztást könnyen kereszttűzbe vehettük. Úgy is tettünk. Gumi és én ugyanazon fa egy ágára tele-pedtünk. Hod és Fox, szembe velünk, egy másik hatalmas törzs kettős elágazása közt bujtak meg, míg Kalagáni egy szikla mögött, melyre föl is mászhatott, ha a veszély kényszeríti. Így a vadat kereszttűzbe foghattuk, melyből nem menekülhetett.

Csak várnunk kellett, míg jő.

A sűrűben a sakálok folyvást ugattak, de kibujni nem mertek. Egy óra sem telt, mikor az ugatás egyszerre elhallgatott. Két vagy három sakál eszeveszett nyargalással futott át a tisztáson s az erdő ellenkező oldalán eltűnt a sűrűben. Hagytuk menekülni; nemesebb vadat vártunk; Kalagáni egy intése megmondta, hogy a tigris közel van. A sakálok megfutamodása valamely nagy vad, valószínűleg a tigris közeledtének volt a jele. Fegyvereink felvonva, készen álltak; Hod és Fox, vállaikhoz szorítva puskáikat, céloztak is már.

Pár perc mulva az ágakat mozogni láttam s tördelőzni hallottam. A vad lassan, vigyázva közeledett, ámbár minket nem láthatott s legföllebb ösztöne mondhatta meg, hogy veszély elé jő.

Ha éhe nem hajtja: nem is jött volna; de szimatolta az ökör-húst.

Egyszerre kibukkant a sűrűből s megállott, mintegy elővigyázatból. Csakugyan egy nősténytigris volt - hatalmas fejjel, karcsú, hosszú testtel. Lassan, mint egy csúszó-mászó, közeledett a prédához.

Mintha összebeszéltünk volna, közeledni engedtük. Majd a földön szaglált, majd földomborította hátát, mint a macska szokott, mikor ugrásra készül.

Egyszerre két lövés dördült el, egy percben.

- Negyvenkettő! - kiáltotta Hod kapitány.

- Harmincnyolc! - kiáltotta Fox.

Mind a kettő bizonyos volt a maga lövéséről. Akármelyik találta, úgy találta, hogy a tigris abban a helyben felfordult.

Kalagáni a vadhoz ugrott. Mi is leszálltunk a fáról. A tigris nem mozdult.

Kíváncsiak voltunk megtudni, melyiknek a golyója találta: a kapitányé vagy a Foxé? A vadat felbontották. Szívén - két golyó ment keresztül.

- Ejnye, - mondta Hod kapitány kedvetlenül; - ez csak felet-felet számít mindkettőnknek!

- Biz ez csak felet, kapitány uram; - mondta Fox szintúgy.

Elég, hogy az állat egy vergődő mozdulat nélkül földre volt terítve, - bár a két vadász közül egyik sem írhatta a maga számlájára.

Fox és Gumi még ott maradtak, hogy a vadat kifejtsék becses bőréből; Hod és én visszatértünk a gőzházhoz.

Nem célom napról-napra leírni ismételt vadászkirándulásaink eredményét; csak annyit mondok, hogy Hodnak és Foxnak nem volt okuk a panaszra.

Július 10-én egy huddiból vadásztunk, ami a lesre nagyon alkalmas hely, akár egy kis erősség, mely mögül - a benn levők - biztosra szedhetik le az ostromlókat. Csakhogy itt is biztosra kell találni, egy lövésre elejteni, különben a tigris, ha nem sebesült halálosan meg, megtámadja a kunyhót is, átugrik a sövényén s borzasztó dühében - megsebesítése által felbőszítve rettenetes pusztítást visz végbe.

Éppen így történt itt is.

Van Guitt úr is velünk volt, remélve, hogy valamely könnyen megsebzett tigrist sikerül foglyul ejtenie s gondos ápolással meggyógyítva, a maga céljára használhatóvá tennie.

E nap három tigris rohant meg egyszerre. Kettőt, a második lövés halva terített le, a vadszállító nagy bánatára. De a harmadik, vállán megsebezve, átugrott a kerítésen.

- Ezt megfogjuk! - kiáltott Van Guitt úr, nekiörvendve. De alig mondta ki e vigyázatlan szavakat, a tigris ráugrott, leverte a lábáról s fejére tette a hatalmas első lábát.

Elveszettnek gondoltuk. De Hod kapitány egy jól irányzott lövéssel egyszerre leterítette.

Van Guitt úr lassan fölkelt.

- Ejnye kapitány, - mondta, a helyett, hogy megköszönte volna élete megmentőjének, - bizony várhatott volna még egy kissé.

- Várhattam volna? Mire? Hogy lehúzza a fejebőrét önnek? - De jó, máskor majd nem fogok oly nagyon sietni, ha kedve telik benne.

Bizonyos, hogy gyönyörű vad lett volna a Van Guitt úr állatseregletében!

Tizenkilencedik fejezet

Az ágyú torka előtt

A csönd nem soká tartott. A dakoák vacsorát kaptak s azt zajosan költötték el. Az ezredes, az ágyú torka elé kötve, rövid ideig maga maradt. Az elővigyázatos Nána-Sahib azonban őrt rendelt mellé, aki vigyázzon rá, bár a menekülésnek semmi gondolható lehetősége sem forgott fenn. Ez őr, egy durva hindu, csakhamar megjelent, kezeivel megtapogatta az ezredes kötelékeit, megkísérelte elég erősek s jól vannak-e megkötve; állati, vad gúnnyal bosszantotta a foglyot, - aki azt föl sem vette - azután a bozótban leheveredett. Időről-időre ismét fölkelt, odament az ágyúhoz, hogy meggyőződjék, nem történik-e valami gyanús? el nem mulasztotta egy-két durva gúnyt dobni a magát védeni nem képes fogoly szemeibe s azzal újra visszatért fekhelyére.

Éjfél felé a fáradság és unalom elnyomta az őrt s mély álomba merült.

Az éj csöndes és sötét volt. Munro ezredes maga volt gondolataival. A szabadulás lehetetlen-ségéről sokkal jobban meg volt győződve, mintsem arra gondolt volna. Gondolt barátaira és útitársaira; de ha életben vannak is azok: mit tehetnek érette? Éppen semmit. Járatlanok, ismeretlenek a Vindiász-hegység e tömkelegében; a riporei erőd létezéséről sem volt tudomásuk, annál kevésbé arról, hogy Nána-Sahib, - ki az ő gondolatuk szerint is halva volt, - e felhagyott fészket foglalta el; azt sem tudhatták, merre, hová hurcolták el őt a dakoák. Tőlük egyáltalában segélyt nem várhatott. Gumitól, ha életben volna, még tán leghamarabb. De minden oka volt rá, hogy azt higyje, hogy Gumit Kalagáni mindenekelőtt sietett eltenni láb alól, mielőtt urára keríthették volna a sort s Kalagáni jól ismerte, hogy a hű hindu mily föl-tétlenül ragaszkodik urához.

Semmi remény. De Munro ezredes nem félt - még csak nem is irtózott a haláltól. Még annak rettenetes nemétől sem, melyre elítélték. Végre is mi az? Egy villámcsapás, mely egy másodpercnél kevesebb idő alatt véget vet mindennek.

Készen volt a halálra. Tehát nem is gondolt reá. Gondolataiban inkább elmult életét élte át még egyszer. Feltűnt előtte a lady Munro képe, e drága kép, mely legfényesebb emléke volt egész elmult életének. A legfényesebb s legsötétebb egyszersmind; mert vérbefult árny gyanánt lebbent föl előtte, a cawnporei vérfürdő borzalmaiból s abból a rejtelmes kútból, ahová a bibi-ghari foglyok összemarcangolt holttesteit, ismerhetetlenül, rakásra dobták a Nána-Sahib kegyetlen hóhérszolgái...

S most e gaz Nána-Sahib itt van alig néhány lépésnyire tőle - s ő meg van kötözve és nem állhat bosszút rajta kegyetlenül megölt nejéért.

Munro ezredes, a méltó bosszú-düh ellenállhatatlan kitörésében kétségbeesett erőfeszítést tett, hogy szétszakítsa kötelékeit. Nem menekülni, nem futni akart. Nána-Sahibot akarta megbüntetni. A kötelek feszültek, ropogtak a hallatlan erőfeszítéstől; s hurkaik és bogaik erősebbre szorulva, bevágódtak húsába. Munro, nem a fájdalomtól, hanem a telhetetlen bosszú kínos érzetétől elkiáltotta magát.

E kiáltásra a hindu, aki őreűl volt elrendelve, föleszmélt álmából; fölugrott s odament. Óvatosan közeledett a fogolyhoz, de látva, hogy minden rendén van, körültapogatta a mozdíthatatlan ágyút, a szoros köteleket, megveregette a tehetetlen fogoly vállát s gúnyosan szemébe vigyorgott utálatos pofájával. Aztán megnyugodva, ismét visszatért fekvőhelyére s egy félóra mulva mélyebb álomba volt merülve, mint előbb.

Munro ezredesnek e sikertelen erőfeszítés után visszatért előbbi lelki nyugalma. Gondolataiba elmerülve, csöndesen várta a hajnalt, mely meghozza szabadulását - a halálban.

Elmult éjfél; az éjfél utáni órák lassan, lomhán követték egymást. A hajnal is közelített. Négy óra felé egy váratlan jelenség ragadta meg az ágyú elé kötött fogoly figyelmét: egy bolygó láng.

Nem volt egyedül a riporei vár sziklapartján. A bolygó láng, elébb határozatlanul, ide-oda in-gadozva, majd a szélfúvásban remegve, ki-kialvással fenyegetőzve, mind közelebb-közelebb jött s végre határozottan és egyenesen felé tartott.

A fogoly helyzetében minden váratlan esemény fontossággal bírhatott. Talán szabadítására jönnek? Ki? barátai egyike, talán Gumi? - Az nem volna oly vigyázatlan, hogy fáklyával közeledjék s elárulja magát. Ki lehet tehát?

A bolygó láng lassan közelített. Előbb az erőd fala mentében suhant el; s az ezredes méltán tarthatott attól, hogy a benn alvó hinduk egyike vagy másika figyelmessé lesz s fölébred a szemébe sütő világosságra. De nem. A fényt senki sem vette észre; s az kiválva a falak árnyából, a magaslat kis körlapján, lassanként mindinkább felé lépdelt. Előbb határozatlan körvonalú árnyat különböztetett meg, mint egy síri kísértetet, hosszan lefolyó fehér ruhában, melyből fehér kar nyúlt ki, a fáklyát kezében tartva, míg fekete haja hosszan s rendetlenül omolt fehér vállaira és hátára.

A fogoly nem mozdult. Visszafojtotta lélekzetét. Várta a történendőket. Remegett, a közelgő árny nem botlik-e bele a bozótban alvó hinduba s nem költi-e föl álmából? De nem. A bolygó árny éppen ellenkező oldalról jött, mint ahol az alvó őr feküdt.

Végre a fehér alak, a fáklyával kezében, elég közel jött Munrohoz, hogy jól megkülönböz-tethesse. Ki lehet, az ezredes el nem tudta képzelni.

Valami őrültnek képzelte, akire nem vigyáznak. Óh, mért nem hoz az égő fahasáb helyett tőrt a kezében? Talán az a szabadulás eszközévé válhatnék.

Valóban: a nerbuddai-völgy eszelőse, a bolygótűznek nevezett szerencsétlen volt a közeledő; aki már hónapok óta itt bolyongott a Vindiász tömkelegében, szívesen látva mindenütt a babonás gundok által. Sem Nána-Sahib, sem társai nem tudtak arról, mi része volt a szegény bolygótűznek a tanditi pál ostromában. Gyakran találkoztak vele a Bundelkund e hegyes vidékein, de soha nem nyugtalankodtak miatta s nem is igen gondoltak vele. Nem egyszer megfordult a riporei erőd közelében is; s most is kétségkívül a véletlen vezette erre bolyongó lépteit éppen ez éjszakán.

Munro ezredesnek semmi tudomása nem volt a szegény eszelősről. A bolygótűz-nek még nevét sem hallotta említtetni soha. S mégis, midőn az ismeretlen közeledett, önkénytelenül lázasan érezte dobogni szívét közeledtére!

Az eszelős egyre közeledett az ágyúhoz. A kezében tartott szurkos fahasáb csak gyönge világot hintett s a nő nem is látszott észrevenni az ágyú elé kötött foglyot, ámbár éppen szemben volt vele.

Sir Edward meg sem moccant. Sem feje mozdulatával, sem hanggal nem igyekezett a kósza alak figyelmét magára vonni, aki halkan suhant el mellette, megkerülte a kiszegzett ágyút, a nélkül, hogy arra gondolt volna, mi célból van az itt s mi szolgálatot kell tennie. Nem! A szegény bolygótűz itt is, mint mindenütt, egész öntudatlanul járt-kelt; s valószínűleg amint jött, úgy fog tova suhanni s eltűnni ismét a fogoly elől...

Munro ezredes, fejét szabadon mozdíthatva, figyelemmel kísérte a bolyongó minden mozdulatát, aki már távozni akart, midőn egyszerre a fűben alvó hindura bukkanva, hirtelen megfordult, mintha valami láthatatlan kötelék vonná vissza Munrohoz, s valami titkos ösztön hajtaná felé.

Mozdulatlan megállt az ezredes előtt, kinek szíve e látományra oly erővel dobbant meg, hogy önkénytelen mozdulatot tett, mintha hátrakötött kezeivel szívéhez akarna kapni.

A bolygótűz a kezében tartott fáklyával a fogoly arcába világított, mintha figyelmesen akarná azt szemügyre venni. Szemei égő tűzben ragyogtak ki a fejére vont s arcát majd egészen el-takaró lepel alól.

Munro majd elnyelte őt tekintetével. Most az alak, balkezével, lassanként félrevonta arcáról a leplet - jobbjával pedig megrázta a fáklyát, hogy világosabban égjen.

Egy - félig elfojtott - önkénytelenül mégis kitörő kiáltás hangzott el a fogoly ajkairól.

- Laurence, Laurence!

Azt hitte magáról: megőrült. Szemeit önkénytelenül lecsukta - s újra kinyitotta.

Lady Munro állt előtte. Úgy van, Lady Munro maga!

- Laurence, te vagy - te! - suttogta halkan. Lady Munro nem felelt. Nem ismert rá! Úgy látszott nem is érti, nem is hallja.

- Laurence! megőrült! - úgy van, - de él!

Lehetetlen volt a hasonlatban csalódnia: fiatal neje képe sokkal mélyebben volt bevésődve emlékébe, sokkal elevenebben szívéhez forrva... Nem! kilenc évi elválás után is - ő volt az, megváltozva, de még mindig szép - csoda által menekülve a Nána-Sahib hóhérai kezéből.

A szerencsétlen nő, nem védhetve anyját, kit szemei előtt fojtottak meg, összerogyott; halottnak vélték s a többi áldozatokkal együtt a kútba dobták, esetleg legutoljára. Az éj eljöttével ösztönszerűleg kimászott - de elvesztette eszét. Ösztönszerűleg kiszökött a városból, a rém-jelenetek színhelyéről; erdőben, hegyekben, bolyongva menekült - elzüllött - őrülten, de életben!

Úgy van; ő volt az, Munro újra meg újra szólította; hiába! nem felelt, nem értette.

Mily borzasztó kín tépte a férj szívét, maga előtt látva élete elveszett üdvét - ily állapotban - s lekötözött kezeivel még csak meg sem ölelhetve őt! Óh, ha a vad Nána-Sahib tudná, hogy Munro ezredessel együtt neje is itt van hatalmában: mily vad örömmel használná hatalmát mindkettejök ellenében!

Újra hangosan kiáltá neje nevét, annak is kitéve magát s őt, hogy őre fölébred s mindkettejöket elveszti; de a szerencsétlen nő, nem hallva, nem értve, ügyet sem vetve rá - úgy látszik figyelme egészen az ágyúra veszett. Talán valami kuszált emléket ébresztett az benne a cawnporei rémnapokból. Az őrültek sajátos figyelmével hajolt az ágyú fölébe - fáklyájával annak gyujtójához közelítve, mintha azt el akarná sütni.

Munro összeborzadt. E kéztől kelljen-e elvesznie? Az rettenetes volna! Inkább Nána-Sahib és hóhérai végezzék ki!

Kiáltani akart, föl akarta ébreszteni gyilkosait...

E percben az ágyú torkából egy kezet érzett kinyúlni s hátra kötött kezeihez érni. Baráti kéz lehetett, mert melegen szorította az övét. S rögtön rá hideg vasat érzett, mely két keze csuklója közt végigsikul, s vigyázva, de határozottan metszi el a kötelet, mellyel meg volt kötözve.

Egy perc - s szabad volt.

Bármennyire tudott uralkodni magán - majd elárulta magát egy kiáltással. Most egy kar nyúlt ki az ágyúból; Munro megragadta, húzta s a kar után egy ember ugrott a földre.

Gumi volt.

A hű szolga, megszökve Kalagánitól és Nasszimtól, a sűrűben leselkedve követte őket. Tanuja volt a dakoák beszélgetésének, kik elmondták magok közt, hogy az ezredest Riporeba viszik s ott ágyú elé kötik. Gumi habozás nélkül, magát föláldozni készen, odalopódzott, mielőtt még amazok Riporeba megérkeztek volna, a kiszegzett ágyú tágas torkába bújt el. Ha előbb sütik el az ágyút, mint urát megmenthette: ő is vele együtt röpül a levegőbe!...

- Mindjárt reggel lesz, meneküljünk! - mondta halkan.

- És lady Munro? - szólt az ezredes.

Gumi mindent megértett. Nem kérdezősködött; nem tett ellenvetést. Intett, hogy karjaikba veszik a szegény nőt s magukkal viszik.

Késő volt.

Abban a percben, mikor az ezredes és Gumi a ladyhez közeledtek, hogy őt karjaikba vegyék, a szerencsétlen a kezében tartott égő fáklyával elsütötte az ágyút.

Óriási dörej reszkettette meg a levegőt, visszhangozva a hegyek közt.