Jules Verne

A jégszfinx

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-717-5

MOBI ISBN: 978-963-453-718-2

Tartalomjegyzék

1. Első rész

1. I. Fejezet

1. A Kerguela-szigetek

2. II. Fejezet

1. A «Halbrane» goélette

3. III. Fejezet

1. Guy Len kapitány

4. IV. Fejezet

1. A Kerguela szigetektől az Eduard-herczeg szigetéig

5. V. Fejezet

1. Poë Edgar regénye

6. VI. Fejezet

1. «Mint egy önmagától fellebbenő szemfedő»

7. VII. Fejezet

1. Tristan d’Acunha

8. VIII. Fejezet

1. A Falkland-szigetek felé

9. IX. Fejezet

1. A «Halbrane» felszerelése

10. X. Fejezet

1. Az út kezdete

11. XI. Fejezet

1. A Sandwich-szigetektől a déli sarkkörig

12. XII. Fejezet

1. A sarkkör és a jégzóna között

13. XIII. Fejezet

1. Küzdelem az úszó-jéghegyekkel

14. XIV. Fejezet

1. Az álomkép hangja

15. XV. Fejezet

1. Bennet szigete

16. XVI. Fejezet

1. Tsalal szigete

2. Második rész

1. I. Fejezet

1. Hát Pym?...

2. II. Fejezet

1. Elhatározták

3. III. Fejezet

1. Az eltünt szigetcsoport

4. IV. Fejezet

1. Deczember 29-dikétől január 9-dikéig

5. V. Fejezet

1. Félre-térés

6. VI. Fejezet

1. Szárazföld?...

7. VII. Fejezet

1. A jéghegy összeomlása

8. VIII. Fejezet

1. A kegyelem-döfés

9. IX. Fejezet

1. Mi tevők leszünk?

10. X. Fejezet

1. Érzék-csalódások

11. XI. Fejezet

1. A köd kellő közepében

12. XII. Fejezet

1. A táborozás

13. XIII. Fejezet

1. Dirk Péter a tengeren.

14. XIV. Fejezet

1. Tizenegy év - dióhéjban

15. XV. Fejezet

1. A jégsphinx.

16. XVI. Fejezet

1. Tizenkettő - hetven közül!

V. Fejezet

Poë Edgar regénye

A hires amerikai regényirónak szóban forgó művét kivonatban alább közöljük. A czíme ez:

«Pym Gordon Arthur kalandjai.»

A regény Richmondban jelent meg. Alig hiszem, hogy Guy Len kapitányon kivül akadt még ember, a ki ezt a regényt olvasván, elhigyje, hogy igaz történet.

Poë Edgar úgy beszéli el a dolgot, mintha a déli sark vidékéről hazatért Pym maga mesélte volna el Virginiában azoknak az uraknak, a kik a földrajzi felfedezések iránt érdeklődnek.

Többek között Poë Edgar is hallgatta, a ki ez időtájt a «Southern Literary Messenger» kiadója és szerkesztője volt. Pym megengedte Poënak, hogy utazásának első részét a maga neve alatt, mint «költött históriát» kiadja. Az egyes közlemények óriási feltünést keltettek, s így aztán az első részt a sokkal terjedelmesebb második kötet követte még pedig ugyancsak Poë Edgar neve alatt.

Pym Gordon Arthur Nantucketben született, s tizenhat éves koráig New-Bedfordban tanult.

Egyetemi hallgató korában egy tengerész-kapitánynak a fiával barátkozott meg; Barnard Ágostnak hívták az ifjút, két évvel idősebb volt Pym Arthurnál. Apja hajóján egyszer ő is elment cethalászatra, s erről az útjáról sokat beszélt barátjának. Igy ébredt fel Pym Arthurban a lángoló vágy a tengeri kalandok iránt.

Kiváltképen a déli tenger vidékén való út csábította hősünket.

Egy alkalommal a két ifjú egy nagyobbacska vitorlás-csolnakon kelt útra. Természetesen senki sem tudott semmit róla, jóformán maguk sem tűztek ki biztos czélt. A nyilt tengerre kijutva nagy vihar támadt, a vitorlát letépte a szél, s a csolnak gyámoltalanul hányódott egyik hullám hátáról a másikra. Azonközben egy nagy hajó útjába vetődött a csolnak, s hahogy a hajó kapitánya olyan emberséges ember nem lett volna, a két vakmerő ifjú a csolnak roncsai-val együtt a tenger fenekén lelte volna sirját, de ezúttal mind a kettőt sikerült a matrózoknak megmenteniök, s Pym Arthur ép bőrrel került vissza Nantucketbe.

Ezt a kis epizódot Poë oly mesterileg irta meg, hogy bizvást való történetnek vehetnők.

Bezzeg nem így áll a dolog Pym Arthur további kalandjaira nézve. No de ne vágjunk elébe a történetnek...

Az első csiny - mert egyébnek aligha nevezhetjük - világért sem lohasztotta le Pym Arthurnak a kedvét, sőt még inkább eltöltötte rajongással. Barnard elbeszéléseinek is volt jókora része ebben a dologban.

Egy szép napon kapta magát, elbúcsúzott a szüleitől s azt mondta, hogy New-Bedfordba megy látogatóba. Bezzeg nem látogatóba ment, hanem barátja segítségével elrejtőzött a «Grampus» nevű hajó egyik zugában. A «Grampus» kapitánya, barátjának az apja volt. Senki sem tudott erről a dologról semmit. A rejtekhelyet egy csapóajtó választotta el a hajó fenékhelyiségeitől, hova az árukat szokták elhelyezni, ugyanezen a csapó-ajtón át juthatott fel Barnard Ágostnak a kabinjába. Tulajdonképpen egy nagy üres láda volt a Pym kabinja, mely a hajó oldalához volt állítva; ide matraczot, takarót, egy korsó vizet, egy sült ürűczombot, kétszersültet, néhány palaczk pálinkát, papirt és irószerszámokat csempésztek be. Gyertya, lámpás, gyufa szintén volt kéznél. Itt töltött el Pym Arthur három napot és három éjszakát.

Barnard Ágost napokig nem jött le a fedélzetről, hogy barátját rejtekhelyén meglátogassa.

Nyilván nem ejthette módját, mert észrevétlenül nem juthatott volna le a hajófenékbe; avagy félt apjának a haragjától, hahogy a csiny, melynek egyik értelmi szerzője ő volt, napfényre kerül.

Pym Arthur ez alatt a füledt, dohos levegő miatt kezdett szenvedni. Sokszor heves főfájás gyötörte, s gondolatai összezavarodtak. Az árucsomagok: hordók, ládák és göngyölegek között a vak sötétségben botorkált, hogy meredt tagjai kissé mozogjanak. Egyszer csak valami állatfélébe ütődött... Azt hitte oroszlán, pedig a saját kutyája: Tigris volt ez, mert - mellékesen megjegyzem, hogy Barnard Ágost ezt a derék new-foundlandit is belopta valahogy, még pedig gazdája tudtán kivül a «Grampus»-ra, s bedugta az áruk helyére.

Legalább volt mellette egy másik élő lény. A hűséges kutya azzal mutatta ki gazdája iránt a háladatosságát, hogy a vizes korsóból, mig Pym Arthur eszméletlenül feküdt a ládában - mind kihabsolta a vizet. Szegény Pym, mikor eszméletre tért, nagyon szomjas volt, s a korsóban nem talált egy csepp vizet sem; elkezdette gyötörni az éhség is, ereje fogyton-fogyott. Jártányi ereje is alig volt. Vele együtt szenvedett a kutya is; megpróbálta, hogy a csapóajtóig eljusson, de a hajó nagyot zökkent, s egy nehéz láda éppen a csapóajtó mellé esett. Pym összeszedte minden erejét, hogy valahogy félrehúzza, a csapóajtót fel akarta emelni, de hiába való volt minden fáradsága. Vaspánttal volt a padlóhoz szögezve. Visszamászott a ládába s mire odaért, elhagyta minden ereje, összeroskadt.

Mikor a halálos aléltságból feleszmélt, kinyujtotta kezét tapogatva maga körül a tárgyakat, hát a kutya a hátán feküdt, lábai tótágast a levegőben. Teste körül egy fonál volt kötve, s a fonálon egy darabka papir. Pym Arthur levette a papirt, s gyufát keresett, még egy szálat talált; a papír-darabhoz dörzsölte, s midőn az lobbot vetett, néhány másodperczig fényessé vált a szomorú tanya; a papírdarabon egy töredék-mondat utolsó szavára esett a fény: «... vér!... maradj a rejtekhelyen... az életed függ attól...» (Ó a regénynek ez a fejezete belemarkol az olvasó szivébe, olyan megható a történet)...

... Vér... Milyen irtózatos, milyen kegyetlen ez a szó! - Vajjon mi történt a «Grampus» fedélzetén? Rablók támadták meg?... Lemészárolják a hajó népségét?... Vagy fellázadt a legény-ség?

A mint Pym Arthur a matráczon végig terülve feküdt, valami villogó szempárt pillantott meg a vak homályban... aztán fogak vicsorgatását hallotta... A szegény állat úgy látszik megdühödött.

Pym Arthur felugrott, a halálos félelem megszázszorozta erejét... A dühös eb reá rohant, meg akarta harapni. Pym Arthur egy vastag pokróczba burkolózott bele, így védekezett a dühödt eb marása ellen. A ládában dühöngő ebre hirtelen reá csapta az ajtót, azt eltorlaszolta, s aztán menekülni akart. Belebotlott egy kofferbe, s végig terült a padlón, a kés is kiesett a kezéből.

Több ereje már nem volt. A halál közeledett... Még egy sóhaj, talán az utolsó... de hallga, mintha valaki őt a nevén szólította volna?... Vizes korsót tart a szájához és Pym Arthur iszik...

iszik mohón, hosszasan... új életet iszik a korsóból.

Barnard Ágost térdel mellette. A lámpás fakó fényénél reá ismer. Elmeséli neki mindazt, ami a hajófedélzetén történt, mióta New-Bedfordból elindultak.

Eddigelé, mint a nyájas olvasó is megítélheti, nincs ebben a történetben semmi lehetetlenség; hanem majd lesz... Csak egy kis türelmet kérek.

A «Grampus» fedélzetén a hajó elindulásakor mindössze harminczhat ember volt Barnard Ágost is belé számítva. A brigg junius 20-dikán indult el; Barnard Ágost gyakran megkisérlette, hogy Pym Arthurt felkeresse, de észrevétlenül nem tehette.

Junius 23-dikán a legénység fellázadt a kapitány ellen. A lázító, a hajó néger szakácsa volt. A kapitányt és még négy matrózt a Bermudák egyik szigetén kitették, s a kapitány fiának az életét csupán egy Dirk Péter nevű matróz mentette meg.

A «Grampus» délnyugati irányban folytatta az útját. A hajóhadnagy vette át a kapitányi tisztet, s az volt a czélja, hogy tengeri rablással foglalkozik majd.

Barnard Ágostnak kezét-lábát összekötözték, s egy kabinba bezárták. Ezért nem mehetett le barátjához. Azt mondták neki, hogy csak akkor fogják majd szabadon bocsátani, ha «a brigg többé nem lesz brigg». Két-három nap mulva sikerült az ifjúnak, hogy kötelékéből egyik kezét kiszabadítsa, aztán a kabin vékony deszkapadlóját keresztül törte s a hajófenékbe hatolt le.

«Tigris,» a new-foundlandi reá ismert. Ekkor támadt az az ötlete, hogy hamarosan néhány sort ir barátjának. E szavakat irta: «A tinta, melylyel irok, vér... maradj rejtekhelyeden... életed függ attól.»

Ezt a papirdarabot, a mint tudjuk, Pym Arthur megkapta. Midőn végső kétségbeesésében éhségtől és szomjuságtól holtra gyötörten, összeroskadott s kezéből a kést kiejtette: e lármától figyelmessé tett barátja oda sietett s életét megmentette.

Tigris sem dühödött még meg egészen. Vizet adtak neki, s attól csakhamar rendbe jött a szegény állat, s Barnard Ágost felvitte a hajó fedélzetére.

Ez alatt a matrózok között újra kitört a lázadás. Két pártra szakadtak: az egyik a hadnagyhoz és a kolompos szakácshoz szított; a másik Dirk Péterrel tartott. A két párt összeveszett azon, hogy kalózhajóvá legyen-e a «Grampus» vagy se? A veszekedésből véres verekedés lőn.

Néhány matróz életével adózott. Így mindössze Pym Arthurt is ide számítva, tizenhárom ember volt a hajón.

Másnap rettenetes vihar zúgott végig a tengeren, e vihar csak julius 9-dikén csendesedett le.

Dirk Péter elhatározta, hogy a hadnagyot elteszi láb alól, Barnard Ágost megigérte, hogy e szándékában ő is segíteni fogja, hanem Pym Arthurról még ekkor sem szólott senkinek.

Harmadnapra hirtelen meghalt egy matróz. A hadnagyellenes párt meg volt győződve arról, hogy a hadnagy adatott neki mérget. Ekkor a szakács-párton négyen, a hadnagy pártján öten voltak még életben.

Most már idején valónak tartotta Barnard, hogy szóba hozza Pym Arthurt.

Dirk Péter örvendett ennek a váratlan párthivének, kiről azonban a hadnagynak világért sem volt szabad tudomást vennie. Pym Arthurnak kitünő ötlete támadt. Azt ajánlotta, hogy felveszi annak a matróznak a ruháját, a kit minap állítólag a hadnagy mérgeztetett meg, s váratlanul megjelenik a hadnagy előtt.

Komor, vaksötét volt az éjszaka.

Dirk Péter, Barnard és Pym fenn voltak a fedélzeten, a többiek a legénységi szobában ittak, beszélgettek; egyik-másik lefeküdt és aludt. A vihar rémítően üvöltött. Ekkor a hadnagy felkiált a fedélzetre:

- Hé matróz! küldd le ide Dirket és Barnardot!...

Csakhogy az a matróz már nem hallhatta meg a hadnagy parancsát, mert néhány perczczel előbb az óriási erejű Dirk Péter derékon kapta és beledobta a tajtékzó, forrongó hullámok közé.

Pym, a megmérgezett matróz ruháját magára öltve, lefelé haladott a létrán s megjelent annak a szobának a küszöbén, melyben a hadnagy és emberei mulattak. A hadnagy abban a pillanatban, mikor a halottnak vélt matrózt megpillantotta, felugrott, rekedten ordított és - holtan rogyott össze.

Pym Arthur, Dirk és Barnard, no meg a new-foundlandi a megrémült matrózokra rohantak, s Parker Richardot kivéve, mind lemészárolták. Ennek az egyébként nem sok vizet zavaró matróznak megkegyelmeztek.

A hajón tehát négy ember volt. A vihar korbácsolta, a hullámok játszottak a briggel; a fenékben hét láb magasnyira emelkedett a víz, mert több helyütt léket kapott a hajó. Irtózatos nap s még irtózatosabb éjszaka várt reájuk.

A hajó részei egyenkint töredeztek szilánkokká, s nem volt ember, a ki megakadályozhatta volna. Nincs az a toll, a mely ékesebben le tudta volna irni a Poë Edgar tollánál, hogy mennyit szenvedtek Pym és társai julius 14-étől augusztus 7-dikéig. Éhség és szomjuság egyaránt kinozta őket. Végül sorsot húztak, s a szerencsétlen Parkert feláldozták. Társuk húsát emésztették fel.... A forró égöv alatt, hova a hajót a hullámok vetették, szomjuságok pokolivá lőn...

Augusztus l-jén Barnard Ágost meghalt,... a 3-dikától 4-dikére menő éjjel a brigg zátonyra jut.

Dirk Pétert és Pym Arthurt, a kik a hajóroncs gerendájába kapaszkodtak, a tenger árja viszi oda, a hová neki tetszik... Czápák bukkannak fel a tengerből; bálnák csapkodnak a hajóroncs-ra... De ők nem vesznek el. A «Jane» nevű angol hajó jön velök szembe, Guy Vilmos, a hajó kapitánya, kihalásztatja mind a kettőt.

Nos, hát még ez sem volna lehetetlenség, ámbátor a költő izzó fantáziája kimerítette mindazt, amit emberi elmével el lehet képzelni. A mi azonban most következik, annak már teljességgel semmi alapja sincsen.

A «Jane» október 13-dikán az Eduard-herczeg szigetéhez, azután a Crozet-szigetekhez érkezett, végül horgonyt vetett a Kerguelákon.

Itt három hétig fókára vadásztak. A «Jane» kapitánya itt helyezte el azt a bizonyos palaczkba zárt levelet, melyet a «Halbrane» kapitánya állítólag megtalált.

November 22-dikén a hajó elindult a Kergueláktól s Tristan d’Acunha felé vette az útját.

Tizennégy nap mulva oda érkezett, egy hétig vesztegelt ott; deczember 6-dikán folytatta útját (53° 15’ déli szélesség és 47° 38’ nyugati hosszuság alatt). Czélja az volt, hogy (a soha meg nem található, tehát meg sem talált) Aurora-szigetekhez jusson.

Deczember 12-dikén a «Jane» egyenesen a déli sark felé veszi az útját. A 63°-on innen jéghegyek tűnnek fel.

Január l-jétől 14-dikéig nehéz, fáradságos az út; minduntalan az úszó jéghegyek ellen kell véde-kezniök; ámde a déli sark-körön átjutnak, s a 81° 21’ déli szélesség alatt nyilt tengert fedeznek fel. A levegő hőmérséke itt 47° Fahrenheit (+8.33° Celsius); a vizé 34° Fahr. (+1.11° Celsius.) Azt talán mondanunk sem kell, hogy ezeket az adatokat mind a Poë Edgar fantáziája szülte.

Mert olyan ember még nem született, a ki ilyen messzire jutott volna.

De ez még mind hagyján! Poë Edgar utasai még tovább is eljutnak. Nyilt tengeren haladnak, madarak óriási csoportja száll a fejök felett; pelikánt lőnek le; egy magányosan álló jégsziklán óriási nagy jeges medvét pillantanak meg - s végül szigetet fedeznek fel (a 82° 50’ déli szélesség és 40° 20’ nyugati hosszuság alatt).

Óva intem a térkép-csinálókat, hogy ezeknek az adatoknak a felhasználásában fölötte óvato-sak legyenek.

Január 18-dikán egy másik szigetre bukkantak (83° 20’ szélesség; 43° 5’ hosszuság). A goélette horgonyt vetett. Leeresztettek egy csolnakot, Pym és Dirk partra szállottak, s az új szigeten eddig soha nem látott, soha nem hallott benszülöttekkel találkoztak. Ezeknek az új embereknek az arczukbőre koromfekete volt, a fehér szintől irtóztak. Mikor Pymet és társát megpillantották, ilyen kiáltásban törtek ki: «anamoo-moo» és «lama-lama». A törzsfő vezetése alatt a hajó fedélzetére mentek és annak egyes alkotó részeit: a korlátot, az árboczokat, a köteleket elkezdették ölelni, csókolni. A jámbor feketék azt hitték, hogy a hajó is, minthogy jár-kel, élő lény.

Ennek a szigetnek Tsalal volt a neve. Geologiai alakulása, növény- és állatvilága egyaránt csodálatot keltett a vakmerő utazókban. A sziget fővárosa a parttól három mértföld távolságra esett. Fekete állatbőrrel bevont nyomoruságos viskókat láttak a fővárosban az utazók, néhány fekete szőrű juh, s a sertéshez hasonló házi állat lézengett a kunyhók tájékán; szelid albatrosok, buvárkacsák és galapagos-teknősbékák igen számosan voltak.

A főváros neve: Klok-Klok volt, mintegy tizezer ember lakott benne. A törzsfő kalauzolta utazóinkat; a lakosságtól nem kellett ugyan félniök, de valami nagy barátságot még sem kötöttek velök. A hajó-kapitány valamelyes módon értekezett a sziget főnökével, s megegyez-tek abban, hogy a hajó néhány matróza a tengerparton sátrat üt, ott marad, hogy fókára vadászszon, a többiek pedig folytatni fogják majd az útat a déli sark felé. A törzsfő beleegyezett, sőt azt is megigérte, hogy az ő embereit segítségükre fogja küldeni.

Mielőtt azonban a «Jane» elindult volna, még egyszer ellátogattak a fehérarczúak a sziget fővárosába. Egész rakás benszülött kisérte őket vissza a tengerpart felé. Tekervényes, meredek hegyi útakon kalauzolták, de egyébként semmi gyanura okot nem adtak.

Útközben Pym és Dirk észrevétlenül a mogyorócserjék közé tértek ki, hogy mogyorót szed-jenek. A többiek tovább haladtak. Ez volt a szerencséjük, mert nem sokkal utóbb ágyúdör-géseket, ijedt, haragos kiáltozásokat hallottak a tengerpart felől, s mintegy negyedórával utóbb eget-földet megrázkódtató robbanást.

Hogy mi történt?... Hát a feketebőrűek megtámadták a «Jane»-t. A hajón levők elsütötték az ágyukat, a lőporkamra felrobbant, s ezer meg ezer benszülött hullott el. Az életben maradottak nyakra-főre elszaladtak a pusztulás szinhelyéről, s mind ezt kiáltozták: «teke-li, teke-li!»

Pym Arthur és Dirk a tengerparton egy üregben rejtőzködtek három hétig. A benszülötteknek sejtelmük sem volt arról, hogy a fehérarczúak közül valaki életben maradt. Mogyoróval, kagylóval táplálkoztak, s messze elkalandozni nem mertek. Meggyőződtek arról, hogy csak ők ketten menekültek meg a haláltól, a többiek aligha.

Egyszer, a mint a tenger partjára lopóztak, öt feketebőrű rohant rájuk. Dirk Péter óriási ereje, s a két pisztoly, melylyel fel voltak fegyverkezve, diadalra juttatta őket ebben az egyenetlen viadalban. Négyet megöltek, az ötödiket elfogták. A tengerparthoz kikötve egy hosszukás lélekvesztőt, holmi rozoga csolnakot találtak, azt nyomban lefoglalták, a feketebőrüt is beültették és otthagyták a szigetet.

A déli sark felé vitte őket a tenger árja. Csodálatos egy vidék volt az, jobbra-balra szigetek bukkantak fel, de Pym egyiken sem kötött ki. A rabul ejtett feketearczú irtózva nézett a két ingre, melyeket Dirk és Pym az árboczfára kötöttek ki, hogy a vitorlát pótolják. A viz szine halványfehér volt, roppant sűrű... Ennek a fehér viznek a látása még nyomorultabbá tette a feketearczut. Hamú-eső szemetezett alá az égből, mely szintén hova-tovább sűrűbb lett, s a viz hőmérséke rohamosan emelkedett, lassankint olyan forró lett, hogy a kezet sem lehetett belé tenni.

Tizenkét nappal utóbb vaksötétség borult a tengerre, olykor-olykor vakító fehér fény áradt le az égből, s a csolnakot villámgyorsan vitte a tenger árja... Majd ritkult a ködfátyol s légies, kisértetes alakok rajzottak, imbolyogtak a hig levegőben. A feketearczú lefeküdt a csolnakban, s nem akart, nem mert látni semmit. Fejök felett óriási madarak szárnyacsattogása, kisérteties «teke-li» -rikoltozása hallatszott szüntelenül. A fekete arczú e rikoltozást hallva - ott maradt mozdulatlanul a csolnak fenekén... megölte a félelem.

A szédítő gyorsasággal röpülő csolnak egy vizzuhatag örvénye felé közeledett. Oly nagy volt az, mintha az égből a földre zuhanna alá a tajtékzó tenger.

Midőn e vizzuhatag karjába fogta a csolnakot... ime a szétfoszló ködből hófehér, óriás alak vált ki, arczát sűrű fehér fátyol borította...

Eddig van az új-kor egyik legizzóbb fantáziájú költőjének csodálatos regénye. Ez a vége, ha ugyan végnek nevezhetjük...! Nyilván azért hagyta befejezetlenül, hogyha majd Pym és Dirk valamikor előkerülnek, tudósításaikból meg lehet irni a még hiányzó két-három fejezetet.

XIII. Fejezet

Küzdelem az úszó-jéghegyekkel

Ez az utóbbi vihart nem számítva a «Halbrane» útja eléggé szerencsés volt a déli tenger vidékén. Hátha még a Weddell útján haladva deczember első felében elérjük azt a bizonyos nyilt tengert!...

Deczember 10-dikén a jégtáblák, melyek egyenkint úszkáltak, nem akadályozták hajónkat az előhaladásban. A szél iránya is kedvező volt, s így a jégtömbökkel nem szembe, hanem velök egy irányban haladtunk. Rendes körülmények között csak januárban szokott a jég megindulni, de Guy kapitány, a ki e tekintetben igazán szakértő volt, úgy nyilatkozott, hogy az idén már deczemberben megindul a jég.

Egyelőre nem félhettünk semmiféle összeütközéstől, majd csak akkor kezdődik a küzdelem, mikor útat kell a jéghegyek között törnünk, mert ha a Weddell - sejtette szabad tengerre ki akarunk jutni, e jégpánczél között vagy rést kell ütnünk, vagy magától kinálkozó nyilást kell keresnünk.

Azt talán mondanom sem kell, hogy minél lejebb jutottunk délnek, annál számosabb úszójégtömbbel volt lépten-nyomon találkozásunk, s így a «Halbrane» előrehaladása is mind több akadályba ütközött.

Deczember 14-dikén a 72° 31’ déli szélesség alatt voltunk, a hosszuság állandóan a 41-42° között maradt. Mindössze két fok választott el attól a ponttól, a meddig Weddell jutott volt.

A hajónkkal szembe jövő vagy azzal egy irányban úszó jéghegyekhez képest milyen parányi kis alkotmánynak tünt fel a «Halbrane»!

A rengeteg nagy és roppant változatos formájú jéghegyek, komoly méltósággal haladtak; a nap sugarai megtörtek a jégkristályokon, kék és vörös fény szikrázott ki belőlük...

Emitt villogó piramist mutatott, amott kupolás templomot, mely nélkül a bizanti styl vajmi keveset érne; és se vége, se hossza a legkáprázatosabb szinnek, a legcsodálatosabb formáknak, minőket az ég felhői láttatnak az élénk képzelőtehetségű emberekkel.

Meg kell vallanom, hogy Guy kapitány éppen olyan bátor, mint a mily okos és előrelátó hajós volt. A jéghegyek között úgy tudta vezetni a hajót, hogy soha egyikbe sem ütődött, sőt még csak nem is érintette. Néha egész útvesztőbe került, s oly ügyesen használta fel a vitorlákat, hogy a «Halbrane» épen kerülte ki, s tovább folytatta útját.

Egy ilyen alkalommal így szólott hozzám:

- Jeorling úr, nem az első eset ez, hogy a sarktengert járom... csakhogy eddigelé sajnos, kárba veszett minden fáradozásom. Eddig csak vaktában, merő sejtelem után indultam, most azonban bizonyosság vezet. Hogyne mernék hát mindent koczkáztatni.

- Értem, kapitány úr! A mit eddig tapasztalt, azt most mind hasznára fordítja. Nem is kételkedem abban, hogy terve sikerülni fog.

- Kell sikerülnie, Jeorling úr! Azt azonban meg kell vallanom, hogy a jég-zónán túl levő földről vagy nyilt tengerről fogalmam sincsen. Legfeljebb a Weddell no meg a Pym Arthur tudósításai...

- Igaz, mind a kettő szabad tengerről beszél, mely a jégen túl volna...

- Ön talán nem hiszi, hogy lehet?

- Hinni hiszem, hogyne hinném.

- Helyes. Igen nyomós érvek szólanak mellette. Magától értetődik, hogy ilyen nagy jéghegyek a nyilt tengeren nem képződhetnek. A hullámverődés óriási ereje tördeli el, s halmozza egymásra, hajtja tovább a déli sarktól. Nyilvánvaló, hogy a sark mellett szárazföldnek (szigetnek) kell lennie, ezek mellett képződik a jég, s innen szakasztja el valamely erő, s a tengerárja melegebb vidékre hozza magával.

- Ezt a magyarázatot nagyon valószinűnek tartom.

- Az északi meg a déli sarkvidék nem egyforma. Ezt már Cook is elismerte, sőt határozottan tanuságot tett róla.

- Vajjon mi lehet az oka a kettő között levő különbségnek?

- A legfőbb oka az lehet, hogy az északi sark-vidéken a déli szelek az uralkodók, ezek melegebb éghajlatról támadva maguk is jelentékenyen átmelegszenek; a déli sark-tengeren azonban a szomszédos szigetek pl. a Jóremény-foka, Patagonia, Tasmania nem igen hatnak a szélre, s így a déli sark-tengeren jóformán egyforma a hőmérsék.

- Igen fontos ez a megfigyelés, kapitány úr, hathatósan szól a mellett a vélemény mellett, hogy nyilt tengernek kell a jégzóna tulsó felén lennie.

- Kell lennie, s nekünk éppen az a czélunk, hogy oda eljussunk.

Deczember 15-dikén mind jobban meggyült a bajunk a jéggel. A szél északkelet és délkelet között fújt, dél felé nem csapott át, kedvező volt tehát a «Halbrane» haladására nézve.

West Jem gyakrabban megmérte a jéghegyek magasságát; 10-100 toise-nyiak voltak. Minél tovább fontolgattam azt, a mit a kapitánytól hallottam, annál bizonyosabbnak tartottam, hogy a sark körül föltétlenül kell szárazföldnek lennie, mert egyébként a jéghegyek képződését megmagyarázni nem lehetne. No meg, ha a sark vidéke nyilt tenger volna, a merész utazók eddig már régen útat törtek volna egészen a sarkig.

A «Halbrane» új matrózaira a jéghegyekkel való küzködés nagyon aggasztólag hatott, de a régi matrózok föl sem vették.

Különösen a hajóőrségre kellett gondot fordítani. Minden pillanatot fel kellett használni, hogy a hajó valamely jéghegygyel össze ne ütközzék. West Jem egy hordót köttetett fel az árbocz keresztgerendájára, s oda ültette be a matrózt, hogy vigyázza a tengert.

A hőmérsék türhető volt (5-6° Celsius), csak a ködtől őrizzen meg az isten, mert akkor e jéghegy-útvesztőben nehéz lett volna előhaladni.

Deczember 16-dikán nehéz munkája volt a matrózoknak. Néha csak keskeny nyilást találtak a jéghegyek között, s az is kigyó módra kanyargott. Ugyancsak volt dolga a kormányosnak; Hunt újra megmutatta, hogy ember a talpán.

Ez a csodálatos Hunt különösen olyankor mutatta ki az ügyességét, ha egy-egy mozdulatlan jégtuskót kellett az útból elhárítani. Ilyenkor csolnakba ült, a jégtuskóhoz evezett, hátára vette a vasmacskát, s felmászott vele a jégtömbre, bele akasztotta s aztán a hajóra visszaevezett, így a jégtömböt kimozdították a helyéről útat nyitva a tovább haladásra. Guy kapitány és West nem is titkolták, hogy vele mennyire meg vannak elégedve. «Minta matróz»-nak nevezték el.

Az a titokzatosság, mely egyéniségét körülvette, még inkább fokozta a kiváncsiságot.

Ekkor már a «Halbrane» nem volt távol a jég-zónától, ha majd oda érünk, akkor csak az alkalmas, átjárót kell megtalálnunk.

Deczember 16-dikán a leglelkiismeretesebb gondot kellett arra fordítanunk, hogy valami baj ne történjék. A kormányrúd nagyon elnyüvődött a folytonos használatban, szinte ketté tört; a hajóhoz minduntalan jégtuskók ütődtek, s a hajó oldalát sok helyütt megrongálták. Komolyabb bajtól azonban nem kellett félnünk, mert a «Halbrane» ezeket a rongálásokat kiheverte, s a jégtömböknek akkora ereje nem volt, hogy a hajó oldalát betörjék, hogy léket üssenek rajta.

17-dikén reggel a hajó-őr felkiáltott:

- A jobb oldalon vigyázat!

Mintegy öt-hat tengeri mérföld távolságra délen hosszú, reczés szélű jég-hegyláncz vonult el hosszan, e mellett ezer meg ezer jégtömb zúdúlt. A jég hegyláncz mozdulatlan volt. Első tekintetre úgy látszott, mintha a végtelenségben nyúlna el; melyet körülhajózni lehetetlenség.

Ez alkalommal beszédbe elegyedtem a kapitánynyal, s ő így magyarázta meg nekem a dolgot.

- Ha azt veszszük alapul, hogy a jéghegyek képződéséhez föltétlenül szárazföld kell, úgy ez, a mit most látunk, már a szigettől elszakadt, összetorlódott jégtáblák tömkelege, mely az ár hatása alatt minduntalan nagyobbodik vagy kisebbedik; át-átszakad, egy részét tovább viszi a tenger árja, a többi együtt marad addig, mig az ár vagy a nap melege el nem indítja. E szerint korántsem kell arra gondolnia, hogy ezt a jég-hegylánczot nem tudjuk körül hajózni.

- Bizonyára keresztül jutunk.

- Weddellnek is sikerült, nekünk is kedvezni fog a szerencse, mert megvallom, a szerencsének is sok köze van a dologhoz.

Mikor a jéghegytől mintegy három mérföldre voltunk, meglehetős nagy tengeröbölbe bukkantunk. Guy kapitány leoldott egy csolnakot, ő maga, a csolnak-mester s még négy matróz belé ült. Elindultak, hogy átjárót keressenek.

Három órai hasztalan keresés után visszatértek a hajóra. Nem sokkal utóbb hóval elegy záporeső szakadt alá; elég baj volt, mert jóformán nem láttunk semmit. Délkelet felé vettük az utunkat, s csak igen lassan, óvatosan haladhattunk, mert minduntalan az a veszély fenyegetett, hogy jégbe ütközünk.

West Jem a szél irányában terelte a hajót, s mindenek felett arra ügyelt, hogy a nagy ködben némileg tájékozódva a jég-hegyláncztól távol tartsa a hajót.

Huszonnégy órát töltöttünk így el, a jéghegytől mintegy három-négy mérföldnyire távozhat-tunk el.

Guy kapitány váltig bizonyítgatta, hogy ha a «Halbrane» másodmagával volna, el nem mulasz-taná, hogy az egyik hajóval a jéghegy mentében maradjon, de így nem meri az egyetlen hajót koczkáztatni.

Így is volt elég dolga West Jemnek, hogy minduntalan irányt változtasson, egy-egy úszó jég-tábla elől kitérjen. Legnagyobb szerencsénk az volt, hogy vihar nem tört ki, mert ilyen körül-mények között a «Halbrane» bizonyára darabokra tört volna.

Deczember 18-dikán a «Halbrane» a 73° szélesség alá jutott.

A jéghegy-láncz környékén czirkáltunk, s minduntalan kerestünk valami alkalmas nyilást, melyen át keresztül juthatnánk, de hiába. Végre 19-dikén délután két és három óra között a hajóőr jelentette:

- Délkeleten nyilást látok a jéghegyben!

- Hát azontúl?

- Nem látok semmit sem.

West Jem sietett fel az árboczkosárba. Mintegy tíz perczig kémlelt a jelzett irányban, s aztán harsány hangon lekiálta:

- Szabad tenger!

Háromszoros hurrah volt erre a felelet.

V. Fejezet

Félre-térés

Kezdettem nagyon aggódni. A Hearne által mindinkább felbujtogatott új matrózok kezdettek a szolgálatban lanyhák lenni, gyakran összesúgtak-búgtak. Az út folytatása nem igen volt kedvökre. Sőt, a mint észrevettem, a régi matrózok között is akadt egy-kettő, a ki szivesen hallgatott az izgága Hearne szavaira.

Maga Guy Len, a kapitány is kezdett nagyon csüggedni. A közeledő tél rémképeket festett lelki szemei elé. Ha őt nem lelkesíti tovább az ügy, akkor én és Dirk Péter annyi ellenkező véleményűnek ellenében semmit sem tehetünk...

Különben a tenger árja és szél hathatósan elősegítették a «Halbrane» haladását. Olybá tünt fel, mintha a déli sark, miként a mágnes vonzotta volna a hajót mind közelebb... mind közelebb.

Igy telt el január 10., 11. és 12-dike. E napok eseményei szintelenek, egyformák voltak, legfölebb azt kell megemlítenünk, hogy a hőmérsék alászállott, de nem nagyon.

Hahogy a Pym leirásainak hitelt adunk, mi a tengervizet jóval hűvösebbnek találtuk, mint ő annak idején, mert szerinte a tenger olyan meleg volt, hogy az ember a kezét nem tarthatta benne.

Január 13-dikán szóba ereszkedtem Hurliguerlyvel a csónakmesterrel. A beszédes ember nyilatkozatából azt vettem ki, hogy a «Halbrane» matrózai nagyon zúgolódnak.

A fedélzeten jártam fel és alá, nézegettem a fejünk felett szálló és éktelenül rikácsoló madár-sereget. Egyik-másik sirály közben-közben leszállott az árbocz-keresztgerendájára.

Eszünkbe sem jutott, hogy bántsuk őket. A sirály húsa nem izletes.

Ekkor lépett hozzám Hurliguerly és mondá:

- Valami feltünik nekem, Jeorling úr!

- Ugyan mi, csónakmester úr?

- Ezek a madarak nem tartanak dél felé, mint egyébkor. Egyik-másik határozottan észak felé veszi az útját.

- Csakugyan, én is megfigyeltem már.

- Sőt alighanem a többiek is nemsokára megváltoztatják útjok irányát.

- Vajjon mi lehet az oka?

- Azt hiszem, hogy érzik a tél közeledését...

- A tél közeledését?

- Alighanem.

- Téved, Hurliguerly! Hiszen még meleg van; a madarak ilyenkor nem futhatnak a tél elől. Jól tudja, hogy a hajósok e vidéken márcziusig szoktak járni...

- Tudom,... tudom, de nem ennyire lenn délen, Jeorling úr. Különben is, a mint a nyár beáll, néha korán és váratlanul, beállhat a tél is - azt hiszem. A nyár az idén két teljes hónappal előbb állott be, mint rendesen szokott, aligha nem a téllel is így leszünk.

- Az meglehet, de hát mit törődünk mi azzal. A mi útunk még legfeljebb három hétig tart.

- Ha ugyan nem akasztja meg valami az útunkat.

- Nem akasztja meg?... Ugyan mi akaszthatná meg?

- Hát például valami menykő nagy szárazföld, a mely elzár minket a saroktól, Jeorling úr.

- Szárazföld, Hurliguerly?

- Én bizony egy cseppet sem ütődném meg azon, Jeorling úr.

- Nem is volna oka reá.

- Mert tudja, uram, én azokban a szigetekben, miről Pym mesél, nem igen hiszek, abban pedig még kevésbbé, hogy a «Jane» emberei e szigetek valamelyikére menekültek.

- Miért nem?

- Azért, mert Guy Vilmosnak legföljebb valami hitvány lélekvesztője lehetett, már pedig azzal ezen a tengeren messze menni nem lehet.

- Én nem merném olyan bizonyossággal kétségbevonni, csónakmester uram.

- No de, Jeorling úr, csak nem hiszi!...

- Mi rendkivüli volna abban, hogy Guy Vilmost és bajtársait a tengeráram magával ragadta, s valahol partra vetette?... Valamelyik szigeten vannak, s nekünk módunkban áll őket felkeresnünk.

- A matrózok nem mind gondolkoznak így - jegyzé meg Hurliguerly, egyet rándítva a vállán.

- Tudom,... tudom, s eleget aggódom miatta. Az elégedetlenség tovább terjed.

- Attól félek, Jeorling úr, hogy terjed. A jutalom, melyet kitüzött, már csak egyiket-másikat kecsegteti, s azokat sem túlságosan. Mind több panasz-szót hallok. Há’szen szép pénz volna az, ha egészen a sarkig eljutnánk, mindenik kapna négyszáz dollárt... Csakhogy ez a kötélre való Hearne nem tudja befogni a száját... Haj... haj!... Félek, hogy erőszakkal akadályozzák meg a «Halbrane» útját.

- Az új matrózok lehet, hogy hallgatnak az izgatóra, de a régiek...

- Hm... kettő-három már a régiek közül is elpártolt... Kezdik fontolgatni a dolgot... beszélnek a veszélyekről.

- Remélem, hogy Guy Len kapitány és West Jem majd engedelmességre szorítják őket.

- Nem lehet azt előre tudni...! Hátha a kapitány is elveszti a bátorságot... ha a felelősségre gondol, mely a vállaira nehezedik, s egyszer csak visszafordítja a hajót?...

- Ettől féltem én is. Ez ellen nincs orvosság.

- A mi engemet, Endicott barátomat illet, mi elmennénk akár a világ végére is - ha ugyan valahol vége van a világnak; no meg Holt Márton és Dirk Péter, de csak úgy, ha a kapitány parancsolja.

- Mi a véleménye magának Dirk Péterről?

- Nekem még csak volna olyan, a milyen, de a matrózok megfojtanák egy kanál vizben őt, mert őt tartják a hibásnak ebben az Istent kisértő útban. Ez a vastag koponyáju mesztic locso-gott arról, hogy Pym Arthur él még, pedig Pym már régen megfagyott, éhen halt, vizbe fuladt...; a sok halál közül valamelyikkel bizonyára kimult az árnyékvilágból az alatt a tizenegy év alatt. Igy mondják a matrózok, s annyi szent és igaz, hogy Dirk Péterre haragusznak, habár egyik társát a tengerből kimentette. Attól félek, hogy...

- Nos, csak ki vele!

- Hogy előbb-utóbb rosszul jár Dirk Péter.

- Hiszen majd védi ő magát. Jaj annak, a ki vaskörmei közé kerül.

- Csakhogy Hearnék sokan vannak, mégis csak legyúrják a meszticet, s bezárják a hajófenékbe, s ott felejtik.

- Nem addig van az, Hurliguerly, még mi is itt volnánk. Legfőképpen pedig ön, a kinek nagy tekintélye van a matrózok előtt. Elvégre, ha a 400-hoz még egy nullát teszünk, szép kis összegecske lesz, mi?... Ezt pedig szivesen felajánlom a «Halbrane» derék csónakmesterének jutalmul, ha a matrózok között rendet csinál, ha velök okosan beszél... Három hét nem olyan hosszú idő, s a téltől sem kell olyan nagyon félni, akkor már a «Halbrane» túl lesz a déli sarkkörön. Ezeket mondja el a matrózoknak.

Hurliguerly csiptetett a szemeivel, s biztosított, hogy nem lesz semmi baj, ő majd a kezébe veszi a dolgot, csak legyek nyugodt.

13.-14-dikén a hőmérsék megint észrevehetőleg alászállott. A kapitány figyelmeztetett engem a madarakra, melyek mind észak felé repültek. A kapitány szavaiból kiéreztem, hogy nincs már semmi remény arra, hogy szándékát megvalósíthatja. Nem csodálkoztam rajta, szegény oly sokszor csalódott. Mióta azokat a szikla-szigetecskéket elhagytuk, sehol, de sehol szárazföldet nem láttunk.

Január 15-ikén igen pontos méréseink szerint 43° 18’ hosszúság; 88° 17’ szélesség alatt jártunk. A «Halbrane» már csak két fokon járt a déli sarkponttól, alig százhusz mérföldnyire.

Délután nyilvánvaló bizonyságát láttam annak, hogy Hearne a matrózokat felbujtogatta.

Összegyültek a kisebb árbocz tövében, sugdosta s reám dühös pillantásokat vetettek. Ketten-hárman közülök az öklükkel fenyegetőztek, végül morogni kezdettek.

West Jem megsokalta a dolgot.

- Csend! - rivallt rájuk.

Közeledett feléjök és így szólott:

- Annak, a ki a száját föl meri nyitni, velem gyül meg a baja!

Guy Len kapitány a kabinjában volt. Minden pillanatban vártam, hogy megjelenik a fedélzeten és kiadja a parancsot, hogy a «Halbrane» forduljon vissza.

Másnap reggel a goélette még mindig folytatta útját dél felé. Nemsokára köd ereszkedett le, s a szemhatárt elborította.

Megvallom, hogy ez a köd engem kétségbeejtett. West Jem várta, hogy a kapitány meg-jelenjék a fedélzeten és intézkedjék a «Halbrane» további czélját illetőleg.

Dirk Pétert már napok óta nem láttam, nem is beszéltem vele. Kerülte, ha lehetett a matrózokat, s azok is gyűlölettel fordultak el tőle. Ha a hajó baloldalának a korlátjához támaszkodott, társai a jobboldalra húzódtak tőle. Csak a csónakmester szólott hozzá néha-néha, de a mesztic neki sem felelt soha.

Dirk Péter nem is törődött velök, éppen olyan közönyös volt a környezete iránt, mint eddig.

Folyton önmagába mélyedt, s azt hiszem, ha a kapitány esetleg kiadja a rendeletet, hogy forduljunk vissza, ez az ember valami nagy esztelenséget követne el.

Engem is került Dirk Péter. Eleinte azt hittem, hogy a matrózok előtt nem akar többé gyanussá tenni, azért nem jön hozzám.

17-dikén délután nagy és reám nézve váratlan dolog történt.

Délután két óra lehetett.

Fáradt és kedvetlen voltam. Bementem a kabinomba s végigdültem az ágyon, az egyik ablak-táblát leeresztettem.

Hirtelen kopogtatnak az ajtón, nagyon halk volt a kopogtatás.

- Ki az?

- Dirk Péter.

- Beszélni akar velem?

- Beszélni.

- Rögtön kimegyek.

- Nem,... kérem... jobb volna ott benn!.. Bemehetek?

- No hát jöjjön be!

A mesztic belépett a kabinba, s gondosan becsukta ismét az ajtót.

Az ágyamon fekve maradtam, s intettem neki, hogy üljön le.

Dirk Péter nem ült le. Zavartan hallgatott.

- Nos mit akar mondani, Dirk Péter?

- Valamit szeretnék mondani... Jeorling úr... értse meg jól... szeretném, ha maga is tudná,...

senkinek sem mondottam el soha... soha, csak magának... Azoknak ott künn a világért sem mondanám el.

- Ha olyan kényes dolog, talán jobb lesz, ha továbbra is titok marad.

- Nem,... nem tudom tovább titkolni... Nyomja itt... itt a szivemet, mint egy szikla.

Dirk Péter a mellét verte a kezével.

Aztán folytatta:

- Mindig attól féltem, hogy álmomban kikottyantom,... hogy azok meghallják... mert sokszor álmodom arról... s az álom...

- Kiről álmodik?

- Róla... mindig csak róla!... Azért húzódom éjjel is félre az emberektől... félek, hogy meg-mondom az igazi nevét...

- Pym Arthurnak más neve volt? - kérdém nagy álmélkodva.

- Nem... nem! Másról van a szó... egészen más emberről... Tudja a «Grampus»-on. Mikor éheztünk... iszonyú kinos éhség volt... aztán a szalmaszállal... hiszen tudja, Jeorling úr?...

Most már sejtettem, hogy Dirk Péter miről akar beszélni. Arról a hajmeresztő, borzalmas esetről, mikor a «Grampus»-on Parkert a sorshúzás útján áldozatul szemelték ki. Dirk Péter agyonütötte és a húsát megették, a vérét megitták.

Ismertem ezt a rémes történetet. Mikor először olvastam, azt hittem, hogy Poë Edgar szertelen fantáziája teremtette, s valósággal nem történt meg.

Ime Dirk Péter tanuskodik róla, hogy igazán megtörtént. Csak azt nem értem, hogy miért hozza most szóba? Mi különös oka lehet reá.

- Ha úgy történt is, a mint Pym Arthur elmeséli, Dirk Péter, nem tudom miért furdalná magát olyan nagyon a lelkiismeret. A sors Parkerre esett, épen úgy eshetett volna magára is, vagy Pym Arthurra. Nem esik az a bűn olyan elbirálás alá, mintha maga a szerencsétlen Parkernek szántszándékos gyilkosa lett volna.

- Jeorling úr... értse meg jól a szómat... vajjon Parker családja is így gondolkozik a dologról?

- Családja?... Hát éltek Parkernek a szülei?

- Éltek,... s épen ezért nem nevezte őt Pym az igazi nevén... Parkert nem Parkernek hívták,...

hanem...

- Igaza volt Pym Arthurnak, hogy más nevet adott neki... Én magam sem óhajtom tudni az igazi nevét... Ez a titok maradjon előttem titok...

- Nem marad az... gyötör engem, kinosan nyomja a szivemet,... ha magának megvallom,...

könnyebb lesz a teher, Jeorling úr... meg kell mondanom Parkernek az igazi nevét....

- Nem akarom tudni, Dirk Péter... nem akarom tudni.

- Holtnak hivták, Holt Ned-nek...

- Holt? - kiálték fel rémülten, - a mi Holtunknak...

- Édes testvére volt, uram!...

- Holt Márton, a Holt Ned öcscse?

- Igen... Ned a bátyja volt.

- Holt Márton azt hiszi, hogy bátyja a «Grampus» zátonyra jutása alkalmával a többi matrózokkal együtt a tengerbe fuladt.

- Pedig nem igaz... s ha Holt Márton megtudná, hogy én...

E pillanatban akkorát zökkent a hajó, hogy az ágyamról lefordultam.

A hajó erősen a jobb oldalára fordult, szinte elmerült a tengerben.

- Ki volt az a gaz ficzkó, a ki a kormánynál áll? - kiáltott fel West Jem. Hearne állott elé.

- Elmentél a helyedről? - ordítá West Jem, s nyakon ragadta Hearnet.

- Hadnagy úr... én nem tudom, de...

- Szót se! Gratian, állj a kormánykerékhez, te pedig gazember, takarodj a fenék-kamrába, előre!

Ekkor az árbocz-kosárból lekiáltott az őr:

- Szárazföld!