Jules Verne

A zöld sugár

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-701-4

MOBI ISBN: 978-963-453-702-1

Tartalomjegyzék

1. Első fejezet - Sam és Sib

2. Második fejezet - Campbell Ilona

3. Harmadik fejezet - A „Morning Post” czikke

4. Negyedik fejezet - A Clyden lefelé

5. Ötödik fejezet - Egyik gőzhajóról a másikra

6. Hatodik fejezet - A corryvrekani örvény

7. Hetedik fejezet - Ursiclos Aristobulus

8. Nyolcadik fejezet - Felhőcske a szemhatáron

9. Kilencedik fejezet - Besz asszony csevegései

10. Tizedik fejezet - Croquet-játszma

11. Tizenegyedik fejezet - Sinclair Olivér

12. Tizenkettedik fejezet - Uj tervek

13. Tizenharmadik fejezet - A tenger csodái

14. Tizennegyedik fejezet - Az élet Jónán

15. Tizenötödik fejezet - Jona romjai

16. Tizenhatodik fejezet - Két puskalövés

17. Tizenhetedik fejezet - A „Clorindán”

18. Tizennyolcadik fejezet - Staffa

19. Tizenkilencedik fejezet - A Fingalbarlang

20. Huszadik fejezet - Miss Campbellért

21. Huszonegyedik fejezet - Teljes erejü vihar egy barlangban

22. Huszonkettedik fejezet - A zöld sugár

23. Huszonharmadik fejezet - Befejezés

24. Függelék

Nyolcadik fejezet

Felhőcske a szemhatáron

Most már a dolgot okvetlenül meg kellett magyarázni; de mivel Ursiclos Aristobulusnak ahhoz épenséggel semmi köze sem volt, miss Campbell hidegen köszöntötte őt és vissza-fordult a Caledonian-szálló felé.

Ursiclos Aristobulus a leány köszöntését ép oly hidegen viszonozta. Az a tapasztalat, hogy az ő tudós személyiségét egy zöld sugárral egyenlőnek tekintették, hideg zuhanyként hatott reá és igy tehát, érthetlen szavakat dörmögve magában, tovább folytatta utját a tengerpart hosszában.

Sam és Sib testvér is igen kelletlenül érezte magát. Külön szobájukba lépvén, lehorgasztott fővel várták, hogy miss Campbell megszólaljon.

A nyilatkozat elég rövid, de annál érthetőbb volt. Obánba jöttek, hogy korlátlanul szabad tengeri szemhatárt lássanak; olyant itt egyáltalán nem lehet látni, vagy csak oly csekély terjedel-müt, hogy nem is érdemes róla szólni.

A bácsik legfeljebb azzal védekezhettek, hogy ők jóhiszemüleg cselekedtek. Azelőtt ők maguk sem ismerték Obant. Ki sejthette volna, hogy a tenger, a nyilt, szabad tenger ne legyen ugyanott feltalálható, a hová annyi fürdővendég özönlik? Itt persze az egész partnak az az egyetlen pontja volt, a hol a szerencsétlen Hebridák következtében, a viznek határvonala nem érintkezik az éggel!

- Nos jól van, mondá miss Campbell oly hangon, melynek lehető legszigorubb jelleget és szinezetet igyekezett adni, - e szerint nem marad egyéb hátra, mint hogy uj partot keressünk fel, ha mindjárt annak a beláthatlan horderejü veszélynek lennénk is kitéve, ha mindjárt attól a megbecsülhetetlen szerencsétől fosztatnánk is meg, hogy Ursiclos Aristobulussal együtt legyünk!

Melvill-testvérek ösztönszerüleg hajtották le fejüket, a nélkül, hogy erre a kis czélzásra feleltek volna.

- Azonnal megteszszük a szükséges intézkedéseket, szólt miss Campbell tovább, hogy még ma elutazzunk.

- Igen, igen, el fogunk utazni! - szólt a két bácsi, kik meggondolatlanságukat csak a passiv engedelmesség tényei által vélték ellensulyozhatni.

Régi szokás szerint ujra felhangzott tehát:

- Bet!

- Beth!

- Besz!

- Betsey!

- Betty!

Besz asszony megjelent és Patridge követte. Mindkettővel közölték az uj elhatározást és mert ők régideje tudták már, hogy mindig ifju urnőjüknek van igaza, nem is keresték e gyors és hirtelen elutazás okát.

Itt azonban a szó szoros értelmében a még csak elejtendő medve bőrére alkudtak. Teljesen megfeledkeztek Mac-Fyneről, a Caledonian-szálló tulajdonosáról.

Ezt a derék iparost még a máskülönben oly vendégszerető Skócziában is félre kellene ismerni, hogy feltegye róla az ember, miszerint ő egy, három személyből és két cselédből álló családot oly könnyen elbocsájtana, meg nem kisértvén mindent, hogy őket visszatarthassa. És ez történt a jelen esetben is.

Mac-Fyne mester alig értesült a reá nézve nagy horderejü elhatározásról, azonnal előállt avval, hogy mindent közmegelégedésre lehet elrendezni, nem is emlitvén az ő személyes megelége-dését, melyet afelett érzett, hogy ily tisztességes vendégeket minél tovább láthat házában.

Mit kivánt miss Campbell és mit kivántak ezért a Melvill urak?

Korlátlan kilátást a tengerre, legalább nyugat és északnyugat felé? Ezt az óhajtást könnyü teljesiteni, miután alapjában véve mégis csak az a fődolog, hogy a nap lementét láthassák. Az obáni partról nem láthatják? Nem. Lehetséges volna ez talán Kerrera szigetről? Onnan sem.

Az előtte elterülő nagy Mull sziget miatt legfölebb az atlanti oczeánnak igen korlátozott részére, délnyugati irányban nyilik kilátás. Ha azonban a parton lemennek, a kis Seil szigetre érnek, melynek legészakibb pontja hid által van Skóczia szárazulatával összekötve. Itt, a szélrózsának két ötödrészére terjedőleg, a nyugat felé való kilátást semmi sem zavarhatja.

Hogy arra a szigetre juthassanak, legfeljebb négy-öt órai sétautat kell megtenniök, - többet nem; kedvező időben jó és gyorslábu lovakkal felszerelt kocsi kényelmesen odajuttathatja miss Campbellt és kisérőit másfél óra alatt.

Állitásainak támogatására a bőbeszédü vendéglős a ház előcsarnokában függő és a környéket nagy arányokban feltüntető térképre hivatkozott. Miss Campbell tehát könnyü szerrel meg-győződhetett arról, hogy Mac-Fyne mostan igazat beszél. A Seil-szigetnek a viz felé eső részétől nyugatnak tényleg egy széles, a szemhatárnak legalább egyharmadát befolyó iv terjed el, melyen a nap, több héten keresztül, a napéj előtt és után, átvonul.

A dolog tehát Mac-Fyne mester legnagyobb megelégedésére és a Melvill-testvérek legnagyobb kényelmére rendbejött. Miss Campbell nemes módon, teljes bünbocsánatot biztositott nekik és még Ursiclos Aristobulusnak ittlétére vonatkozólag sem tett semmiféle sértő megjegyzést.

- De mégis csak különös, mondá Sam testvér, hogy ép Obannak nincs tengeri szemhatára!

- Igen, a természetnek is megvannak a maga szeszélyei! felelt Sib testvér.

Ursiclos Aristobulus kétségkivül igen szerencsés volt, hogy miss Campbell a megfigyelésre alkalmasabb hely keresése miatt el nem ment; de ő annyira elmélyedt tudományos problé-máiba, hogy a dolog felett érzett megelégedésének kifejezést adni teljesen elfelejtette.

A fantasztikus fiatal leány hálás volt iránta e tartózkodó viseletéért, mert habár ezentul is közönyösen beszélt vele, mégis kevésbé hidegen fogadta, mint az első találkozás alkalmával.

Az égboltozat jellege időközben némileg megváltozott. Habár az idő szép maradt is, napkelte-kor és naplementekor mégis egyes felhőrétegek lepték el a szemhatárt, melyeket a déli forró-ság sem volt képes feloszlatni. Teljesen hiábavaló dolog lett volna tehát, hogy Seil szigetén most keressenek megfigyelő pontot; hiábavaló fáradság lett volna és igy tehát türelemmel kellett várni.

E hosszu napokon miss Campbell, ki a bácsijait szivesen átengedte az általuk választott jegyes társaságának, néha Besz asszony kiséretében, többnyire azonban egyedül, az öböl kinyuló részein bolyongott.

Szivesen kerülte a naplopók ama társaságát, mely, ugyszólván mindenütt, egyenlő jelleggel, a fürdőhelyek csillogó népességét képezi; a családokat, melyeknek egyetlen foglalkozása abból áll, hogy a dagályt és apályt lesik, mig a kis leányok és kis fiuk igazi britt fesztelenséggel gu-rulnak a futóhomokban; kerülte a már öreg, komoly és gyakran nagyon is testedző fürdő-ruhákba bujt, flegmatikus öreg urakat, kiknek főfoglalkozásuk az volt, hogy hat percznyi idő-tartamra merültek a sós viz alá; a legjobb »respectability« dicssugarával övezett urakat és hölgyeket, kik mozdulatlanul és mereven ültek a piros párnás, zöld fapadokon, azokban a papirkötésü, illusztrált és többnyire nagyon szük nyomásu könyvekben lapozva, a milyeneket, mint az angol könyvnyomtatás terményeit, sajnos, nagyon sokat lehet találni; kerülte a magános turistákat, kik szijra erősitve czepelik távcsövüket, puha kalapot nyomnak a fejükbe, hosszu száru czipőket hordanak lábaikon, esernyőt szorongatnak hónuk alatt, - kik tegnap érkeztek és holnap már ismét tovább indulnak; rosszul érezte magát a nagy tömegben, a mozgó és hordozható ipart üző kereskedők közt, - az elektrikusok közt, kik a titokzatos fluidumot két pence-ért mindenkinek eladják, a ki annak kipróbálására kedvet érez magában; kerülte a müvészeket, kiknek kerekeken járó géporgonájuk honi dalokat kalapál elferditett franczia chansonettekkel vegyest; a szabad ég alatt müködő fényképészeket, kik a véletlenül együvé került családokról nyomban és tuczatszámra csinálják a pillanatfelvételeket; a fekete kabátos kereskedőket, a virágos kalappal ékeskedő üzérnőket, kik apró targonczáikat tologatják maguk előtt, melyekben a világ legszebb gyümölcseit árulgatják; kerülte végre a »minstrels«-eket, kik fura pofákat vágnak, népies jeleneteket játszanak kiméletlen elferditéssel és szivszakgató utczai dalokat énekelnek számtalan szakaszban, gyermekek egész serege előtt, kik a refraineket szent áhitattal énekelik utánuk.

Miss Campbellre nézve a fürdőhelyek e mindennapi, mozgalmas jellege nem birt többé az ujdonság ingerével. Ő inkább kerülni igyekezett az emberek csődülését, kik oly idegeneknek látszottak egymás mellett, mintha a világ legellentétesebb tájairól kerültek volna össze.

A mikor az elmaradásán aggódó bácsik keresni akarták őt, az öböl egy-egy kinyuló részén eső magános helyre kellett fáradniok, hogy megtalálhassák.

Ott ült miss Campbell, a »Kalózok« gondolkozó Minnájához hasonlóan, karjait a sziklára támasztva, fejét az egyik tenyerén pihentetve, mig a másik kezével vad köményt tisztogatott, mely itt, a kövek közt nőtt. Szórakozott tekintete az egyik »stack«-ról, melynek sziklacsucsa függélyesen meredt a magasba, egy másik sötét nyilás felé fordult, egyik fele ama »helyers«-eknek, mint Skócziában nevezik, melyek a beözönlő tenger zugásától visszhangzanak.

A távolban, hosszu egyenes sorokban, tengeri hollók ülnek mozdulatlanul és még messzebb távolba követi őket tekintetével, a mikor azok, nyugalmukból felzavartatva, nehézkes szárny-csapásokkal simulnak el közvetlenül a megtörő hullámok felett. Valjon mire gondolt az a leány?

Ursiclos Aristobulus kétségkivül elég elbizakodott, a bácsik elég naivak lehettek volna, hogy azt higyjék, miszerint ő reá gondol; alaposan csalódtak volna e feltevésükben.

Emlékezetében miss Campbell még egyszer átélte a Corryvrekan mellett történteket. Ujból látja a pusztulással fenyegetett dereglyét, a »Glengarry« mozdulatait, a mint ez a szük vizi utra behatol. Szive mélyében és teljes erővel ujra érzi azt az izgatottságot, mely akkor még a lélegzetét is majd elfojtotta, a mikor a meggondolatlanok a keringő viz örvényében eltüntek…

Aztán a sikerült mentést látja képzeletében, a kellő pillanatban kidobott kötelet, az elegáns fiatal urat, a mint a hajó fedélzetére lépett, - oly nyugodtan, oly mosolygó arczczal és oly kevés izgatottsággal, akár ő maga, - fesztelen kézmozdulatokkal üdvözölvén a gőzös utasait.

Egy kissé ábrándos főre nézve ez regény kezdete lehetett, de itt ugy látszott, mintha a regény az első fejezeten nem igen haladna tul. A megkezdett könyv miss Campbell kezeiben hirtelen bezárult. Annak melyik oldalát nyithatná fel ismét, miután »hőse«, a gaeli ősidők Wodanjahoz hasonlóan, soha többé meg nem jelenik?

De hát egyáltalán kereste-e őt, a közönyösen egymás mellett elsiető tömegben, mely valósággal rajzott az obani parton? - Talán igen. - Meglátta őt? - Nem. Ő persze fel sem ismerhette volna ujra. Már hogy is vette volna észre a »Glengarry« fedélzetén, a hol oly sokan voltak? - Már miért közeledett volna leginkább ő hozzá? Hogy sejthette volna, hogy megmenekülését részben csak neki köszönhette? Pedig mindenekfelett mégis csak ő volt, ki a veszedelembe került jármüvet észrevette; ő volt az első, ki megkérte a kapitányt, hogy segitségére siessen. És végül, minden valószinüség szerint, az este a zöld sugarat is elvesztette miatta!

Ezt tényleg igy lehetett gondolni.

A három nap alatt, mely a Melvill-családnak Obanba érkezése óta elmult, az égboltozat az edinburghi vagy greenvichi csillagászokat valósággal kétségbeejthette volna. Valami finom gőz egészen eltakarta és ez a megfigyelést jobban gátolta, mint az egyes, de határozottan elkülönitett felhőrétegek. A leghatalmasabb távcsövek vagy teleskopok, a cambridgei tükörteleskop ép ugy, mint a parsontowni óriási készülék, egyaránt képtelen lett volna rajta áthatolni. Legfölebb a napnak lett volna elég ereje, hogy sugaraival áttörje, leszálltakor azonban a tenger határa finom ködbe burkolódzott, mely a nyugati eget biborszinnel öntötte el.

A zöld sugár persze ily körülmények közt nem juthatott el a megfigyelő szeméig.

Kissé ábrándos képzelettel eltelve, miss Campbell álmodozásaiban a corryvrekani örvény hajótönkje egybeolvadt a zöld sugárral alkotott figyelemmel. Az egyik bizonyára ép oly kevéssé fog feltünni, mint a másik. Ha azt a gőzrétegek boritják, ezt az inkognito védi.

Ha Melvill-testvérek kisérletet tettek, hogy unokahugukat türelemre intsék, szörnyen megjár-ták vele. Miss Campbell egyenesen őket tette felelőssé a makacs légköri zavarokért; ők maguk ismét a kitünő aneroid-barométerre hivatkoztak, melyet biztos előrelátással Helensburghból hoztak el magukkal, melynek mutatója azonban semmikép sem akart előrehaladni. Minden habozás nélkül szivesen odaadták volna drága dohányszelenczéjüket, hogy csak egyszer lássanak felhőtlen és ködmentes égen végbemenő napnyugtát.

A tudós Ursiclos egy napon, vonatkozással a gőztömegekre, melyek az eget boritották, azt az ügyetlenséget találta elkövetni, hogy azok keletkezését egészen természetesnek találta.

E nyilatkozattól a természettanból tartandó vándorelőadásig nála csak egy lépés volt, melyet miss Campbell jelenlétében meg is tett. Beszélt a felhőkről általánosságban, azoknak lefelé haladó mozgásáról, mely a légmérséklet csökkentésével a szemhatár felé tereli, a gőzöknek hólyagocskákra való átváltozásáról, tudományos beosztásukról, mely nimbus, stratus, cumu-lus, cyrrus elnevezés alatt ismeretes; felesleges persze megjegyeznünk, hogy gyönyörrel úszott az élvezetben, a mikor bölcsességét hirdethette.

Oly tisztán fejtett ki mindent, hogy Melvill-testvérek nem is tudták, mily állást foglaljanak el e rögtönzött előadással szemben.

Miss Campbell maga - hogy modern dandy-kifejezéssel éljünk - egyszerüen »észre nem vette« a fiatal tudóst; elébb ugy tett, mintha egészen más irányba nézne, hogy őt ne hallja; aztán folytonosan a Dunolly-kastélyt nézte, hogy őt észrevehető módon mellőzni lássék; végül csinos fürdőczipői orrát nézte, a mi a közöny félreérthetetlen jeléül és a tisztelet oly teljes hiányának bizonyitékául tekintendő, milyent csak egy fiatal skót nő, a beszélő szavaival és személyével szemben egyaránt kifejezni képes.

Ursiclos Aristobulus, ki rendszerint csak önmagát látta és hallotta, ki csak mindig mintegy magában beszélt és bölcselkedett, mindebből sem vett észre persze semmit, vagy legalább is ugy tett, mintha észre nem venné.

Igy mult el augusztus 3., 4., 5. és 6. napja; az utolsó napon azonban, Melvill-testvérek nagy örömére, a barometrum pár vonallal túlhaladt a »változó«-n.

A következő nap a legkedvezőbb jelek közt virradt fel. Reggeli tiz órakor a nap vakitó fényében ragyogott és az ég zavartalan tisztasággal terjesztette azurkék szinét a tenger felett.

Miss Campbell ezt a kedvező alkalmat semmikép sem akarta elmulasztani. A Caledonian-szálló fészerében mindig készen és rendelkezésére állt egy kocsi. Most vagy soha, itt az alkalmas pillanat és azt fel kell használni.

Esti öt órakor tehát miss Campbell a Melvill-testvérekkel együtt helyet foglalt a hintóban, melynek bakján a négyes fogat hajtását jól értő, ügyes kocsis ült. Patridge a hátsó padkán foglalta el az inashelyet és a hosszu zsinóros ostor által buzditott lovak vágtatva mentek az Obanból Clachanba vezető országuton.

Ursiclos Aristobulus, legnagyobb sajnálatára, - aligha miss Campbell sajnálatára is - sürgős munkával, egy tudományos értekezés megirásával lévén elfoglalva, nem vehetett részt a kirándulásban.

A kocsizás minden tekintetben érdemes volt. A hintó a part és a tengerszoros hosszában gördült tova, mely Kerrera szigetét a skót szárazulattól elválasztja. A vulkanikus eredetü sziget remek látványt nyujtott, miss Campbell szempontjából azonban megvolt az a szörnyü nagy hibája, hogy a tengerre nyiló szabad kilátástól fosztotta meg. Miután azonban ily viszonyok közt csak négy és fél mértföldnyi utat kellett járni, mégis csak megbámulta egy keveset harmonikus élét, melynek metsző vonalai annál tisztábban váltak el a ragyogó háttértől, melyet egy dán várkastélynak kimagasló romjai ékitettek.

- Ez volt hajdanában a lomei Mac-Douglasok törzsfészke, jegyezte meg Sam testvér.

- És a mi családunkra nézve, tette hozzá Sib testvér, kiválóan történelmi érdekü az a kastély, mert Campbellek pusztitották el, miután összes lakóinak kiméletlen felkonczolása után fel-gyujtották.

Ez a hőstett kiváltkép Patridge tetszését látszott kiérdemelni, ki a clan tiszteletére halkan tapsolt kezeivel.

A mint Kerrera sziget mellett elhaladtak, a kocsi keskeny, némileg lejtős útra fordult be, mely Clachan faluba vitt. Ott gördült át a mesterséges isthmus felett, mely hid alakjában, korlátok közé szoritott vizi utat fog be két oldalról és Seil szigetét a szárazfölddel összeköttetésbe hozza. A kocsit egy regényes völgykatlanban hagyva, a kis társaság megmászta egy domb eléggé meredek lejtőjét, aztán a kiszögellő sziklaszélen, egész közel a parthoz, helyet foglaltak.

A nézőknek nyugot felé irányuló tekintetét ezuttal nem zavarhatta semmisem, sem Easdale sziget, sem a kis Inish, melyek olyanoknak látszanak, mintha Seil közelében zátonyra kerültek volna. Az északnyugaton levő Hebridák egyik legnagyobbján, a Mull szigeten emelkedő Ardanalish fok és a délnyugoti Colonsay sziget közt a sehol meg nem szakitott tenger tükre csillogott, melyben nemsokára a napkorong fogja tüzét eloltani.

Gondolataiba merülten, miss Campbell még mindig elmaradt egy keveset a többiektől. Csak egyes ragadozó madarak, sasok vagy solymok élénkitették e pusztaságot, nagy köröket vonva a »dens«-ek felett, melyek tulajdonkép tölcséralaku, a sziklás falakba vésett völgyek.

Csillagászati számitás szerint a napnak ez évszakban és e szélesség alatt, hét óra negyvenöt perczkor, ép az Ardanalish fok irányában kell leszállnia.

Pár héttel később már lehetetlen lett volna lenyugtát a tenger határvonalán túl megfigyelni, mert ott és akkor már a Colonsay sziget vonta volna el a szemlélő elől.

Ép ez este tehát az idő és a hely ama tünemény megfigyelésére a leghelyesebben volt meg-választva.

A nap most már igen ferde irányban mozog a teljesen felhőtlen égen.

A szem alig képes elviselni korongjának lángoló pirosba áttért szinét, melyet a viz hosszu, csillogó fénysávok alakjában tükrözött vissza.

És daczára ennek, sem miss Campbell, sem a bácsik egy pillanatra sem birták volna szemeiket behunyni, nem, e döntő pillanatban ez lehetetlen lett volna!

De mielőtt a nap a szemhatárt alsó szélével megérintette volna, miss Campbellből a csalódás kiáltása tört ki.

Ép most tünt fel egy finom kis fellegecske, vékony, mint egy tollvonás, de hosszu, akár egy hadihajó lobogója. A nap korongját két egyenlőtlen részre osztja és vele együtt a tengerbe látszik alámerülni.

A legkisebb szellő, a legkönnyebb lehelet elüzhette, szétoszlathatta volna!... A szellő nem támadt.

És a mikor a napkorongból már csak egy piczi szelet volt látható, az a gőzfelhőcske eltakarta a határvonalat az ég és a viz között.

A gyönge kis felhőcskébe tünő utolsó zöld sugarat a figyelő szeme nem észlelhette, el nem érhette.

Tizenhatodik fejezet

Két puskalövés

A következő napon, valamint szeptember első napjaiban, Ursiclos Aristobulus nem mutatkozott többé. Kitávozott talán Jonából a turista gőzössel, miután meggyőződött arról, hogy miss Campbell mellett csak idejét vesztegeti?

Erre senki sem tudott volna megfelelni. Azt mindenesetre jól tette, hogy nem mutatkozott többé. A leányban most már nem a közönyösség, hanem az igazi undor érzését keltette fel.

Már hogy is foszthatta meg az ő sugarát annak költői természetétől, hogyan testesithette meg az ő álmodozásait, hogy merte a lebegő Walkürszalagot egész közönséges, fénytani tüne-ménynyé elváltoztatni! Talán mindent megbocsátott volna neki, csak ezt az egyet nem.

Melvill-testvérek még arra sem nyertek engedélyt, hogy kikutassák, mi lett Ursiclos Aristobulusból?

Minek is? Mit mondhattak volna neki, mit remélhettek még? Mindezek daczára gondolhattak-e még két oly ellentétes lény összeköttetésére, kiket az örvény választ el, mely a közönséges próza és a magasröptü költészet közt tátong; kik közül az egyiknek az a mániája, hogy mindent a legridegebb tudományos szabályokra vezet vissza, mig a másik csak eszményének él, mely nem keresi, megveti az okokat és a benyomásokkal elégszik meg?

Időközben azonban Patridge, kit Besz asszony ösztönzött erre, megtudta, hogy a »fiatal öreg tudós«, a mint őt nevezte, távolról sem utazott el, hanem még mindig a halászkunyhóban lakik, a hol egyedül fogyasztja ételeit is.

A legfontosabb mégis csak az maradt, hogy Ursiclos Aristobulust nem látták többet. Igazában, a mikor nem szoritkozott szobácskájára, a hol valami nagytudományu problémával foglalko-zott, vállra vetett fegyverrel bolyongott a part sík talaján és rossz kedvét igazi öldökléssel, a fekete kacsákon és sirályokon töltötte ki, melyek itt tényleg, teljesen hiábavalók. Remél ő még valamit? Azzal vigasztalódott talán, hogy miss Campbell, ha egyszer a zöld sugár után való vágya teljesül, ismét gyöngédebb lesz iránta? Az ő jelleme szerint minden lehetséges volt még.

Egy napon azonban oly kellemetlen kalandja támadt, mely reá nézve vetélytársának nemes és váratlan közbelépése nélkül igen végzetessé válhatott volna.

Szeptember 2-ikának délutánja volt. Ursiclos Aristobulus a sziklák megvizsgálására indult, melyek Jonának legszélsőbb déli csúcsát képezik. E gránittömegek egyike, egy ugynevezett »Stack« annyira felkeltette érdeklődését, hogy annak megmászását határozta el. Ez különben nagyon oktalan gondolat volt, mert a sziklának igen meredek, sok helyen nagyon csúszós síklapjai voltak, a hol a láb biztosan meg nem állhatott.

Ursiclos Aristobulust persze az efféle visszásságok nem riasztották el. A falakon kezdett tehát felkúszni, egyes, itt-ott elszórt növényekbe kapaszkodva és - bár nagy fáradsággal - de elérte a csúcsot.

Odaérve, azonnal belemerült az ő megszokott ásványtani kedvteléseibe; de a mint ismét le akart jönni, ez már sokkal nehezebbnek bizonyult. Miután gondosan megvizsgálta, hogy a falnak melyik oldalán simulhatna le leginkább, csakugyan rászánta magát a merész vállalatra.

De lába máris elcsúszott, lesimult és fenn nem tarthatta magát és irgalmatlanul a tajtékzó hullámokba esett volna, ha esés közben egy letört fatörzs fel nem fogja. Aristobulus ezzel ép oly veszélyes, mint nevetséges helyzetbe került. Sem fel nem mászhatott, sem le nem juthatott tovább.

Igy telt el egy egész óra és ki tudja, mi történt volna még, ha Sinclair Olivér, festékes batyujá-val a hátán, véletlenül nem ép erre került volna.

Segélykiáltásokat hallott és megállt. Akaratlanul is nevetnie kellett, a mikor Ursiclos Aristobulust harmincz lábnyi magasságban, a levegőben látta lógni és ide-oda inogni, mint a for-gácskoszoruk a korcsmák előtt; természetesen azonban egy pillanatig sem habozott, hogy saját élete veszélyeztetésével őt e kínos helyzetből ki ne szabaditsa.

Ez persze nem ment oly könnyen. Sinclair Olivér maga is kénytelen volt a Stack ormát meg-mászni, hogy az akasztott embert oda felvonszolja, aztán pedig a túloldalon leendő lemászásá-nál támogassa.

- Sinclair ur, voltak a tudós bolond első szavai, hibásan számitottam ki az elhajlási szöget, melyet ez a fal a függélyessel képez; azért kellett elcsúsznom és függve maradnom...

- Ursiclos ur, mondá Sinclair Olivér, szerencsésnek érzem magamat, hogy a véletlen az ön segitségére küldött.

- Ugy hát fogadja legalább köszönetemet...

- Nincs miért, uram! Ön bizonyára ép igy cselekedett volna értem.

- Kétségkivül.

- Nos tehát, ez csak kölcsönösség volt.

Ezzel a fiatal urak elváltak.

Sinclair Olivér ugy vélte, hogy ez esetről emlitést sem kell tennie, miután az egész dolgot igen jelentéktelennek tartotta. Ursiclos Aristobulus meg nagyon is hallgatott vele mindenki előtt; alapjában véve azonban nagyra becsülte azt, hogy ép bőrrel menekült és hálával tartozott vetélytársának, hogy ez őt a hinárból kimentette.

És a hires sugár? Be kell vallanunk, hogy az nagyon váratott magára. Pedig valami sok idő nincs már elvesztegetni való. Az ősz nemsokára ködfátyolával fogja az eget elboritani: akkor aztán nem lesznek többé tiszta esték, melyekkel a szeptember az ily magas szélességi fokok alatt különben is nagyon fukarkodik; nem lesz többé tiszta szemhatár, melynek körvonala olyan, mintha mérnök huzta volna, nem pedig a festő ecsetje. Végre is le kelljen talán mondaniok arról, hogy a ritka tüneményt láthassák, mely a társaságot az egyik helyről a másikra űzte?

Arra legyenek talán kényszeritve, hogy a tünemény megfigyelését a jövő évre halaszszák, vagy makacs módon üldözzék más világtájak alatt?

Tényleg ugy volt, hogy miss Campbell, valamint Sinclair Olivér mély csalódást érzett és a Melvill-testvéreket már bántani kezdte, hogy a Hebridák szemhatárát a nagy tenger ködei boritják örökké.

Legalább szeptember első napjaiban, bizony igy álltak a dolgok.

Miss Campbell, Sinclair Olivér, Sam testvér, Sib testvér, Besz asszony és Patridge minden este más-más sziklán gyültek össze, melyet a dagály enyhe hullámai mostak és onnan lesték nagy figyelemmel a napot, mely sokkal tisztább fényben ragyogott most, mint a hogy erre az ég feltétlen tisztasága mellett eset lehetett volna.

A művészek örömükben tapsoltak volna az égboltozat e pompás csillogásnak láttára; a mikor a nap bucsuzni kezdett, elragadóan szép szinjátékot fejtve ki, mely felhőről felhőre ugrálva, a tetőpont violája és a szemhatár aranypiros szine közt váltakozott; gyönyörrel eltelve nézték volna a tündöklő vizeséshez hasonlóan, szikláról sziklára pattanó tüzszikrákat; itt persze csak fellegek képezték e sziklákat, a fellegek pedig, melyek a napot elboritották, annak utolsó sugárival elrabolták azt is, melyet a szemlélők oly mohón lestek.

A nap eltünése után aztán mindnyájan kedvetlenül álltak fel, mint oly látványosság nézői, melynek végső jelenetét a gépész ügyetlensége elrontotta, aztán hosszu kerülővel tértek vissza a »Duncan pánczéljához« czimzett korcsmába.

- Holnap tehát, mondá olyankor miss Campbell.

- Igen, holnap, feleltek a bácsik. Bizonyos előérzetünk van, hogy holnap...

Ez az előérzetük persze minden este megvolt Melvill-testvéreknek, de mindannyiszor szégyent vallottak vele.

Szeptember 5-ikén azonban meglepően szép reggelre virradtak. Már az első napsugarak eloszlatták a keleti gőzrétegeket.

A légsulymérő, melynek tűje pár nap óta »Szép idő« felé hajlott, még mindig emelkedett és e ponton megállt. Most már nem volt oly meleg, hogy a levegőben azt az észrevehető rezgést lehetett volna észlelni, a mi a nyári napokon nem ritkaság. A tenger szinén a levegő száraz-ságát épugy lehetett érezni, mint a megritkult légkörben, valamely hegyen, mely néhány ezer láb magas.

Lehetetlen kimondani, hogy mily kinos türelmetlenséggel lesték mindnyájan a nap további fejlődését; le kell mondanunk még annak leirásáról is, hogy mily szivdobogva tekintgettek körül, nem akar-e az égen felhőcske képződni és végtelen merészség lenne, ha azt az aggo-dalmat jellemeznők, melylyel a napnak rendes utján való futását kisérték.

A szárazföld felől, szerencsére, könnyed, de tartós szellő fujdogált. A keleti hegyvidékeken és a terjedelmes réteken áthaladva, nem szedhették magukba azokat a nedves parányokat, melyek a nagy vizfelületekről szoktak felszállni és melyeket a szél a tenger felől, esténkint maga előtt üz.

De mily végtelenül hosszu volt ez a nap! Miss Campbell már a helyén is alig birt megmaradni.

A kissé terhes melegség daczára is ide-oda futkosott, mig Sinclair Olivér felment a szigetnek magasabban fekvő pontjára, hogy tágasabb kilátása legyen. A bácsik mindegyike egy egész burnótszelenczének a felét szippantotta ma ki, Patridge pedig, mintha őt is érdekelte volna a dolog, ugyszólván az erdőkerülő szerepét játszta, kit a magas tájak szemmel tartása czéljából küldtek ki.

Megállapodtak abban, hogy e napon már öt órakor fognak ebédelni, hogy annál korábban ott lehessenek a szinhelyen. A nap még csak hat óra negyvenkilencz perczkor nyugodhatott le és igy jó darabon követhették.

- Azt hiszem, ez egyszer megcsiptük, mondá Sam testvér, örömében kezeit dörzsölve.

- Én is azt hiszem! felelt Sib testvér, ugyanoly mozdulatokat téve.

Délután három óra felé azonban nagy lett a riadalom. Egy nagy felhőpehely - bárányfelhő képződésnek a kisérlete - támadt keleten és a szárazulat felől jövő szél által üzetve, az Oczeán felé siklott.

Első miss Campbell volt, a ki észrevette. Csüggedésének akaratlanul is felkiáltással adott kifejezést.

- Ó, hiszen egyedül van az a felhő, mondá a bácsik egyike, ... rövid idő mulva már szét fog oszlani...

- Vagy pedig gyorsabban halad, mint a nap, vélekedett Sinclair Olivér és nálánál gyorsabban tünik el a szemhatár alatt.

- De valjon ez a felhő nem előhirnöke-e az utóbb kifejlődő ködnek! kérdé miss Campbell.

- Az majd megválik.

Sinclair Olivér futva sietett a kolostor romjaihoz. Ott, a Mull hegyeken túlterjedőleg, a messze keletre eltekinthet.

Azok a hegyek egész tisztán nyultak a magasba. Nyergük tiszta fehér alapra rajzolt hullám-vonalhoz hasonlitott.

A messze elterjedt, szabad égboltozaton seholsem mutatkozott más gőzképződés és a világo-sabb Ben Moore, háromezer lábnyi magassága daczára, nem viselt ködsapkát.

Félóra multán Sinclair Olivér a legbiztosabb reményekkel eltelve tért vissza. Az a felhő, melyet láttak, elhagyatott árva volt a végtelen ürben; a száraz légkörben nincs miből táplálkoznia és már utközben éhen kell vesznie.

A fehér felhő ezalatt mindinkább a tetőpont felé emelkedett. Mindnyájuk nagy bánatára a nap utját követte és a szél nyomása alatt közeledett feléje. A levegő keringő mozgásának behatása alatt alakja is elváltozott; mig eleinte kutyafejhez hasonlitott, később mindinkább halfejjé, majd óriási harcsává változott; aztán a központjában sötét és a szélein fényes golyóvá henge-redett össze, e pillanatban a nap korongját megérintve.

Éles sikoltás tört ki miss Campbellből és ég felé emelte mindkét karját.

E ködernyő mögé rejtőző ragyogó csillagzat egyetlen fényvillámát sem szórta már Jona szigetére és az utóbbi, kivül esvén most már a közvetlen sugártörés határán, komor árnyékba merült.

Az óriási árnyék azonban csakhamar megváltoztatta helyzetét és a nap ismét teljes ragyo-gásában tünt fel. A felhő a szemhatár felé ereszkedett le, el sem érhette azonban, mert fél órával később oly teljesen eltünt, mintha az égen támadt valamely nyilás elnyelte volna.

- Végre szétszóródott, mondá a leány, csak adja az Isten, hogy más ne jöjjön helyébe.

- Nem fog jönni, legyen nyugodt, miss Campbell, mondá Sinclair Olivér. Ha ez a felhő ily módon és ily gyorsan tünt el, ez csak annak a jele, hogy a légkörben más gőzt nem talált, mert az egész égboltozat nyugat felé a lehető legtisztább.

Esti hat órakor a nézők elfoglalták helyeiket a minden oldalról szabad és nyilt területen.

Ez a hely pedig a sziget északi végében volt, az apátság dombján tulemelkedő egyik hegy nyergén. E csucsról szabadon bolyonghatott a tekintet, keleten Mull szigetének egész és magasabban fekvő tája felett; északon Staffa sziget emelkedett ki egy óriási teknőcz héjához hasonlóan, mely - mintha a Hebridák vizeiben jutott volna zátonyra; azontúl Elva és Gometra vált el a sziget messze kiszökellő partjától: nyugat, dél- és észak-nyugat felé csak a végtelen tenger terjedt el előttük. A nap, ferde irányban, gyorsan szállt mélyebbre. A szemhatár széle fekete, chinai tussal huzott vonáshoz hasonlitott. A háttérben azonban Jóna házainak összes ablakai izztak, mint egy nagy tűzvész visszfényében, melynek lángjait olvadó arany képezte volna.

Miss Campbell, Sinclair Olivér, Melvill-testvérek, Besz asszony és Patridge, e fenséges látvány behatása alatt, szótlanul ámult. Szemeiket félig behunyva nézték a korongot, mely mindinkább megváltoztatta alakját, a viz szinével párhuzamosan dudorodott és óriási léggömb alakját vette fel. A világürben a legcsekélyebb párát sem lehetett észlelni.

- Azt hiszem, most ez egyszer csakugyan megcsipjük, kezdé Sam testvér ujból.

- Én is hiszem, járult hozzá Sib testvér.

- Kérem, maradjatok csendesen, bácsik...! kiáltott miss Campbell.

Elcsendesedtek, visszafojtották lélegzetüket, mintha attól féltek volna, hogy az is felleggé sürüsödhetik és eltakarhatja előttük a nap tányérát.

A tüzes golyó alsó széle végre megérintette a szemhatárt. Kiszélesedett, mindinkább elnyult, mintha bensejében valami könnyü fluidummal volna megtöltve.

Mindannyian szemeikkel szivták be az utolsó sugarat.

Ilyen feszülten várhatott Arago, a mikor Palme sivatagjában a jelzőtüzet leste, melynek Iviça sziget legmagasabb pontján kell kigyúlnia, hogy neki alkalma nyiljék a meridiánja utolsó háromszögét befejezhetni.

A viz szine végre csak a felső ivdarab keskeny szeletén emelkedett túl. Tizenöt másodpercz mulva az utolsó sugárnak kell a föld felett elvillámlania, hogy a szemlélők szemeiben, kik már készültek, hogy azt magukba szivják, az édeni zöld hatását keltse!...

Egyszerre csak két puskalövés dördül el a parti sziklák közt, a hegy alatt, könnyü füst száll fel és annak egyes pelyhei és bodrai közt egész csapat madár repül, tengeri fecskék, sirályok és egyebek, melyeket a lövés riasztott fel.

Ez a felhő egyenesen emelkedett, lámpaernyő gyanánt szorult a szemhatár és a sziget közé és elvonult a leszálló nap előtt, ép a mikor az legeslegutolsó sugarát röpitette el a viz felett.

És im, a part egyik sziklatömbén, a füstölgő fegyvert kezében tartva, a madárcsapatot tekintetével követve, ott állt Ursiclos Aristobulus!

- No! Most már ez igazán sok! kiáltott Sam testvér.

- Nem sok! A kelleténél is több! tette hozzá Sib testvér.

- Inkább ott hagytam volna függve a sziklán, mondá magában Sinclair Olivér, legalább még most is ott volna!

Ajkait összeszoritva, szemeit maga elé meresztve, miss Campbell egy árva szót sem szólt.

Még egyszer és most is csak annak az Ursiclos Aristobulusnak hibájából fosztatott meg az ő zöld sugarától!