Jules Verne

Az úszó sziget

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-705-2

MOBI ISBN: 978-963-453-706-9

Tartalomjegyzék

- Első rész

- 1. A vonósnégyes

- 2. A kakofonikus szonáta hatása

- 3. A beszédes kalauz

- 4. Az elképedt kvartett

- 5. Standard-Island és Milliard-City

- 6. Meghívottak...

- 7. El, nyugatnak!...

- 8. Útközben

- 9. A Sandwich-szigetcsoport

- 10. Átkelés a vonalon

- 11. A Marquises-szigetek

- 12. Három hétig Pomotoun

- 13. Tahitin

- 14. Mulatságból mulatságba

- Második rész

- 1. A Cook-szigeteken

- 2. Szigetrõl szigetre

- 3. Az udvari hangverseny

- 4. A brit ultimátum

- 5. A tonga-tabui tabu

- 6. Vadállatok tömkelege

- 7. Hajtóvadászatok

- 8. Fidzsi és lakói

- 9. Casus belli

- 10. Gazdacsere

- 11. Támadás - védelem

- 12. Balpárt jobbpárt ellen

- 13. Pinchinat jelszava

- 14. Befejezés

6. Meghívottak...

Ha fel is tesszük, hogy Sébastien Zorn, Frascolin, Yvernes és Pinchinat olyan emberek, akiket a világon semmi, de semmi bámulatba nem ejt... mindazonáltal nagy lelkierőre lehetett szükségük, hogy Callistus Munbar urat torkon ne ragadják. Képzeljük csak el a helyzetüket!

Azt hitték, hogy Amerika nyugati részén barangolnak, s aztán arra ébrednek fel, hogy a nyílt tengeren úsznak!... Hogy San Diegótól mintegy húsz mérföldre lehetnek, ahol holnap hangversenyt kell adniuk - s aztán megtudják, hogy holmi úszó sziget mind távolabb szállítja őket attól!... Ki csodálkozhatnék azon, hogy nekirontanának Callistus Munbar úrnak?...

Az ám, csakhogy az amerikainak volt annyi esze, hogy a düh első kitörésekor ne legyen velük szemtől szembe. Míg a vonósnégyes művészei sóbálvánnyá meredtek, látván, amire elkészülve éppenséggel nem voltak, az amerikai faképnél hagyta őket, leereszkedett a felvonógépen...

egyelőre tehát nem eshettek a párizsiak a torkának.

- No, ilyen gazfickó! - ordította a gordonkás.

- Micsoda vadállat! - tódította a mélyhegedűs.

- No... no... Lám, neki köszönhetjük, hogy ezt a csodálatos valamit megismertük - engesztelte őket az elsőhegedűs.

- Csak nem kelsz a védelmére? - förmedt rá a második hegedűs.

- Semmi mentség! - kiáltott fel Pinchinat. - S ha Standard-Island en van igazság, a mennykővel kólintatjuk fejbe ezt az ördögkotolta amerikait!...

- S ha akad a világon még egy hóhér - üvöltötte Sébastien Zorn, felmagasztaltatjuk vele!...

Hogy azonban e dicséretes szándékaikat megvalósíthassák, mindenekelőtt legalábbis arra a színvonalra kellett volna alászállaniuk, ahol Milliard-City lakói jártak-keltek, mert hát százötven láb magasságban semminemű rendőrség nem állhat rendelkezésükre. Ha módját ejthették volna a leszállásnak, egy-két perc alatt lenn lehettek volna, csakhogy a felvonógépnek nem akaródzott működni, lépcsőnek pedig se híre, se hamva. Ezért a vonósnégyes művészei a torony tetején, az emberiségtől elszigetelten rostokoltak.

A csalódás és düh első kitörése után Sébastien Zorn, Pinchinat és Frascolin némán, mozdulatlanul állt egy helyben, míg Yvernes egészen odavolt a bámulattól. Fölöttük pedig a hosszú póznához erősített zászló lengedezett. Zorn úrnak ekkor az a gonosz ötlete támadt hirtelen, hogy a zászló köteleit elmesse, s a lobogót levonja, mint holmi hadihajóét. Nyomban előrántotta éles zsebkését, és nekirugaszkodott, hogy meg is tegye, barátai csak nagy nehezen fegyverezték le, félvén, hogy még komolyabb veszély származhatnék belőle.

- Vigyázzunk! Oktalanságot ne kövessünk el! - óvta őt a higgadt Frascolin.

- Micsoda, te beletörődöl a mi nyomorult, nevetséges helyzetünkbe?! - ripakodott rá Pinchinat.

- Azt nem mondhatnám... De miért tegyük bonyolultabbá?!...

- Mi lesz a poggyászunkkal, amely útban van San Diego felé? - mordult föl a mélyhegedűs, karját keresztbe fonva.

- És a holnapra hirdetett hangversennyel? - kiáltott fel Sébastien Zorn.

- Majd telefonközvetítéssel adjuk! - felelte az elsőhegedűs; a tréfájával azonban sehogy sem sikerült lehűtenie a dühtől tajtékzó gordonkást.

Amint említettük, az obszervatórium óriási nagy négyszögű térnek a közepén állt, amelybe az első nagy körút torkollt. Művészeink a három kilométer hosszú fő közlekedési út másik végén, amely Milliard-Cityt két egyenlő részre osztja, látták a monumentális palotát, amelynek ízléses és pompás őrtornya kecsesen emelkedett a magasba. Nyilván a városháza az - gondolták magukban -, ha ugyan Milliard-Citynek egyáltalában van polgármestere vagy elöljárója. Csakugyan az volt. Éppen akkor kezdett az őrtorony órája ütni. Fölséges ritmikus zengés... a szél hullámölében ringatózva terjedt tova.

- Hallgasd! D-dúrban üt az órájuk!... - mondta Yvernes.

- Mégpedig kétnegyed taktusban!... - tódította Pinchinat.

Az őrtorony órája ötöt ütött.

- Az ám, de mikor ebédelünk és hol töltjük az éjszakát? - riadt fel Sébastien Zorn. - Amiatt a gaz Munbar miatt a torony tetején háljunk?...

Úgy látszott, hogy nem lesz másként, mert a felvonógép nem mutatkozott.

Ez alatt az alacsony szélességi fok alatt nagyon rövid ideig tart az alkonyat, s a Nap oly gyorsan merül alá az ég boltozatán, mintha puskából lőtték volna ki. Amerre csak tekintettek, mindenütt a végtelen tenger csillámló tükre látszott, sehol vitorla, sehol fölszálló füstoszlop.

Azon a darabka műföldön pedig, amely a torony aljában elterült, villamoskocsik gördülnek tova a sziget peremén, a kikötők felé és vissza. A parkokban nyüzsögtek a sétálók. Felülről tekintve úgy festett, mint holmi óriási virágkosár, amelyben azáleák, elematiszok, jázminok, glicíniák, paniovirágok, begóniák, jácintok, dáliák, kaméliák és száz meg százszámra rózsafajták virítottak... Özönlöttek a sétálók... termetes ifjak, nem amolyan kinyalt ficsurkák, mint Európa világvárosaiban... csupa izom, csupa életerő!... Az asszonyok és leányok nagyobbrészt szalmasárga öltözékben tipegtek - ez a trópikus égalj kedvelt színe -, selyemzsinóron sétáltatják arany nyakravalós, karcsú agaraikat, nyomukban pedig a finom fövennyel behintett kanyargó utakon andalgott a gentry. Emitt a villamoskocsi vánkosán végigdűlt egy úriember, amott sűrű lombsátor alatt a padon heverészett a másik. Távolabb onnan ifjú gentlemanek buzgólkodtak a lawn-tennis, krikett, golf és labdarúgó-játékban; avagy fürge pónikon gyakorolják a pólót. A gyeppázsiton egész rakás gyermek nyüzsgött, egytől egyig amerikai gyerek, gyorsan fejlődő, s főleg a leányokon mutatkoztak feltűnően az amerikai fajta jellegzetességei.

Itt-ott egy-egy lovas poroszkált, vidám társaságok mulattak a kertekben.

A kereskedőnegyed is élénken zsibongott.

A mozgó gyalogjárók vitték az embereket a főút mentében. A négyszögű nagy téren az obszervatórium tornyának lábában szintén sokan jártak-keltek, akik esetleg észrevették a négy idegent a torony tetején. Pinchinat és Frascolin egyszer-kétszer lekiáltott. Úgy látszott, észrevették őket, mert egyik-másik az arra járók közül felintett a kezével, sőt, fel is kurjantott.

Hanem azon az égvilágon senki sem csodálkozott, hogy őket ott fenn látták. Olyanformát vettek ki a felkiáltott szavakból, hogy: „Good bye”, Vagy „How do you do?”, „Jó napot” - S egyéb udvarias köszönésformát. Úgy tetszett, mintha a város minden lakója tudná, hogy Callistus Munbar elhozta a négy párizsi művészt.

- Ni... ni... azok még ki is nevetnek minket! - mondta Pinchinat.

- Nekem is úgy tetszik! - vélekedett Yvernes.

Így telt el egy óra... egy teljes óra, és hőseink mindhiába óbégattak. Frascolin kérő szavai éppen olyan hiábavalónak bizonyultak, mint Sébastien Zorn dühös kitörései. Az ebéd ideje kétségbeejtően közeledett - a park kiürült, a sétálók hazasiettek!... Veszett egy állapot!

Yvernes-t megszállták romantikus emlékei, s így szólt:

- Hasonlítunk azokhoz a profán vendégekhez, akiket a gonosz szellem valamilyen szent helyre csalt, s el kellett veszniük, mert olyan dolgot láttak, amit látniuk nem lett volna szabad!...

- És nekünk éhen kell vesznünk! - sóhajtott fel Pinchinat.

- Csakhogy előbb minden tőlünk telhetőt elkövetünk, hogy az életünket meghosszabbítsuk! - jelentette ki Sébastien Zorn.

- Ha pedig csakugyan egymást kell felfalnunk - mondta Pinchinat -, akkor Yvernes-en fogjuk kezdeni!...

- Amint tetszik! - sóhajtott halkan az elsőhegedűs, s lehajtotta a fejét, mintha a bárd alá hajtaná.

Ebben a válságos pillanatban a torony aljából valami zaj haltolt fel. A felvonógép kezdett működni s a leszállító kocsi a torony síkjára ért fel. Művészeink már nekigyürkőztek, hogy Callistus Munbar urat méltóképpen fogadják, ha majd előbukkan.

A kocsi üresen tátongott.

Sebaj, ami késik, nem múlik; majd körmük közé jut!... Most csak le a toronyból, sietősen beszálltak a felvonógép kocsijába.

Nyomban letelepedtek. Alighogy a gordonkás elhelyezkedett társai mellett, megindult lefelé a kocsi, és alig egy perc múltán leértek.

Pinchinat nagyot toppantott a földre, s így kiáltott fel:

- És még csak nem is istenadta az a föld a lábunk alatt!...

Az obszervatórium tornyából kijáró ajtót nyitva találták. Kimentek rajta. A belső udvaron egy árva lelket se láttak. Keresztülmentek, és nekivágtak a város egyik utcájának.

Egy-két emberrel találkoztak; azok ügyet sem vetettek az idegenekre. Frascolin bölcs előrelátással figyelmeztette társait, hogy okosan viselkedjenek, azért hát Sébastien Zorn lenyelte a mérgét. Majd elintézi a városi hatóság! Minthogy pedig azt később is ott találják, ahol van, megállapodtak abban, hogy az Excelsior-szállóba mennek, és holnap, mint szabad polgárok, bepanaszolják a csalárd amerikait. Az első körút hosszában törtettek előre.

Ugyan bizony van-e a párizsi művészeknek szabadalma arra nézvést, hogy feltűnést keltsenek?... Van is, nincs is. A mellettük elhaladók egyike-másika megnézte őket, de éppen nem csodálva, olybá tekintették, mintha turisták volnának, akik éppenséggel nem gyakoriak Milliard-Cityben. A szokatlan helyzet, amelyben akaratuk ellenére leledztek, kedvetlenné tette őket, s így azt képzelték, hogy mindenki rájuk bámészkodik. Azt sem vehetjük tőlük zokon, hogy ezeket az úszó szigetlakókat, akik ráadták a fejüket, hogy az emberek sokadalmából a Csendes-óceánra menekültek, kissé bolondos fickóknak tartják. Némi fantáziával azt hihetné az ember, hogy naprendszerünk valamely külön bolygóján élnek. Legalábbis ez volt a nézete Yvernes-nek, aki amúgy is hajlandó izzó agyával efféle képzelt világokban tévelyegni.

Pinchinat beérte a következő megjegyzéssel:

- Istókuccse, ezeknek az embereknek valóságos milliomos pofájuk van! Azt hiszem, hogy mindegyik egy fiapropellert hord a veséjében, akár a szigetjük...

Eközben gyomruk elkezdett követelődzni, jó régecskén reggeliztek. Azért hát elhangzott a jelszó: Excelsior-szálló! Holnap aztán kifoltozzák a szabadságukon ejtett léket, és az egyik gőzösön San Diegóba visszaindulnak, minekutána Callistus Munbar bőséges kártérítésben fogja őket részesíteni törvényes úton.

Amint az első körúton elhaladtak, Frascolin megállt egy pompás épület előtt, amelynek homlokzatán aranyos betűk hirdették, hogy az a Casino. A büszke oszlopsortól jobbra, melyek a főbejárót ékesítették, az arabeszkekkel cifrázott ablakok üvegtábláin keresztül sok terített asztalt pillantottak meg, vendégek ültek itt is, ott is, pincérek légiója leste parancsaikat.

- Nini, itt megebédelhetünk! - kiáltott fel a második hegedűs, végigtekintve éhes társain.

Pinchinat röviden, de velősen indítványozta:

- Kerüljünk beljebb!

Sorjában beléptek. A pazar pompával berendezett vendéglőben, ahova rendszerint idegenek szoktak ellátogatni, nemigen vették észre őket. Öt perccel utóbb a Pinchinat receptje szerint (szakértő ebben) megrendelt ebéd első fogását nagy mohósággal bekebelezték a félig éhenhalt művészek. Szerencsére még duzzadt a kvartett tárcája, s ha Standard-Island en kissé le is lapul, majd felduzzasztják újra a San Diegó-i bevételek. Megállapították: a konyha pompás, New York és San Francisco elbújhat mögötte! Az ételek itt elektromos tűzhelyeken sülnek-főnek, amelyeknek a hőfokát a legpontosabban lehet szabályozni. A konzervált osztrigaleves és sült után friss halak kerültek az asztalra, páratlan finomságú pecsenyék, Kalifornia erdeiből származó vadak és főzelékek, amelyeket az úszó sziget mezőgazdasága produkált. Bezzeg nem jégbe hűtött vizet ittak itt, mint Amerikában divat, hanem különféle borokat, söröket, amelyek Milliard-City pincéibe Burgundiából, Bordeaux-ból, a Rajna-vidékről kerülnek természetesen méregdrága pénzen.

Az ebéd egészen más hangulatba terelte művészeinket. A kalandocskát, amelynek részeseivé lettek, már nem is tartották olyan kellemetlennek. Tudvalevőleg a zenekari muzsikusok általában jókat tudnak hörpinteni. Ez természetes is náluk, mert a fúvós hangszerek elegendőképpen kiművelik a tüdő fúvó- és szívóképességét, ámde a vonószenészeknél kevésbé magyarázható meg. Mindegy: Yvernes, Pinchinat, sőt Frascolin is kezdte az életet rózsaszínben, a milliomosok városát pedig aranyos színben látni. Csak Sébastien Zorn maradt rendíthetetlen, az ő mérge nem fúlt bele a francia borokba.

Szóval, a kvartett tagjai „emelkedett hangulat”-ban ringatóztak, amint a gallok vén földjén mondani szokták - míglen ütött a fizetés órája.

A fekete frakkos főpincér átadta Frascolinnek a számlát.

A második hegedűs kezébe vette, megnézte, fölkelt, visszarogyott a székére, újra felállt, megdörzsölte a szemét, és a szoba mennyezetére meredt.

- Mi lelt? - kérdezte Yvernes csodálkozva.

- Hideg borzongás nyargal végig a fejem búbjától a sarkamig és vissza!...

- Talán drága?

- Annál is több!... Kétszáz frankot ettünk meg!...

- Mind a négyen?

- Nem, egyenként!...

Csakugyan, százhatvan dollár, se több, se kevesebb. Az egyes tételek a következők: 15 dollár az előétel, 20 a hal, 25 a pecsenye, 30 a Medoc és a burgundi bor palackja, a többinek az ára is ennek az arányában állt.

- A mennydörgős mennykőbe is! - kiáltott fel a mélyhegedűs.

- Rablók! - mérgelődött Sébastien Zorn.

A franciául beszélő urakat nem értette ugyan a főpincér, de azt látta, hogy valamely különös dolognak kellett történnie azokkal. Mosoly játszadozott az ajka körül, nem a gúnyé, hanem a csodálkozásé. Hiszen ő olyan természetes dolognak tartotta, hogy négy személyre szóló ebéd százhatvan dollárba kerül. Standard-Island ben ez a szokásos ár...

- Ne tegyük magunkat nevetségessé!... - dünnyögte Pinchinat. - Franciaország szeme ránk irányul!... Fizessünk!...

- És el innen mindenáron San Diegóba, különben holnapután még vajas kenyérre sem jut!...

Elővette a tárcáját, kihúzott belőle egy rakás dollárt bankjegyekben, amelyeket szerencsére Milliard-Cityben is elfogadják, s át akarta adni a pincérnek, midőn megszólalt egy hang mögöttük:

- Ezek az urak semmivel sem tartoznak!

Callistus Munbar hangja zendült föl.

A jenki éppen akkor jött a vendéglőbe; mint mindig, most is jókedvűen mosolygott.

- Ön az?!... - riadt fel Sébastien Zorn, és olyanforma mozdulatot tett, mintha torkon akarná ragadni s úgy megszorítani, mint gordonkájának a nyakát szokta a forték-nál.

- Türtőztesse magát, kedves Zorn úr! - dörmögte halkan az amerikai. - Szíveskedjenek mind a négyen a szalonba követni engem, kávéra ott teríttettem. Ott kedélyesen cseveghetünk, és mondanivalóink befejezése után...

- Megfojtom önt!!! - vágott közbe Sébastien.

- Nem!... Kezet fog csókolni nekem!...

- Én önnek semmijét sem fogom megcsókolni! - mennydörgött a gordonkás, hol sápadozó, hol kigyúló arccal.

Néhány perccel utóbb Callistus Munbar vendégei kényelmesen elhelyezkedtek a puha heverőkön, az amerikai pedig egy hintaszéken ringatózott.

Most mutatta be magát annak rendje és módja szerint vendégeinek, mégpedig ilyeténképpen:

- Callistus Munbar a nevem, New York-i vagyok, ötvenéves, a híres-nevezetes Barnum dédunokája, ez idő szerint pedig Standard-Island en az összes művészetek főintendánsa. Milliard-Cityben teljhatalmú intézője mindannak, ami a festészetet, szobrászatot, zenét, szóval a mű-élvezeteket illeti. Minthogy most már tudják, uraim, hogy ki és mi vagyok...

- Véletlenül nem méltóztatik-e rendőrkémnek is lenni? - vágott közbe Sébastien Zorn.

- Amolyan titkos rendőrkémnek, akire az a feladat vár, hogy az idegeneket tőrbe csalja, s akár akarják, akár nem, feltartóztassa őket?!...

- Ne ítéljen meg hebehurgyán, felfortyanó vérű gordonkaművész uram, várja meg előbb a végét!...

- Csak folytassa tovább, türelmesek leszünk... - jelentette ki Frascolin komoly, nyugodt hangon. - Hallgatjuk.

- Uraim - vette át újra a szót Callistus Munbar kecses mozdulattal -, ez alkalommal csak arról akarok csevegni önökkel, hogy városunkban hányadán állunk a zeneművészettel. Színházunk ugyan még nincs; de ha éppen szükségét éreznénk annak, hogy legyen, mintegy varázsütésre a földből pattanna elő. Zeneszükségleteiket polgártársaink eddig tökéletesített készülékek útján elégítették ki. Így a dráma és líra remekeinek élvezetében a kor színvonalán maradtak. A régebbi és újabb zeneszerzők műveit mind ismerjük, a fonográfok megszólaltatják a színpad legnagyobb héroszait mindannyiszor, ahányszor kedvünk tartja...

- Valóságos sípláda az a maguk fonográfja! - szólt fitymálva Yvernes.

- Nem egészen úgy áll a dolog, mint kegyelmed hiszi, elsőhegedűs uram... - felelte a főintendáns. - Vannak fonográfjaink, amelyek már gyakran elég vakmerőek voltak, hogy az önök művészi kvartettjének fültanúivá tegyenek minket. Ha kedve tartja, megteheti nálunk azt a tréfát, hogy saját magát hallgassa végig és tapsolja meg.

Akkortájt ugyanis a híres Edison találmánya a tökéletesség legmagasabb fokát érte el. A fonográf nem volt immár sípláda, holmi közönséges verkli, mint amilyennek először tűnt fel.

Hála lángelméjű feltalálójának, most már olyan tökéletes, hogy színészek, zeneművészek és énekesek alkotásai, amelyek csak ideig-óráig élnek, immár ezentúl éppúgy örökéletűekké válnak, mint a festők és szobrászok remekei, késő nemzedékek is megbámulhatják. A fonográf visszhanggá változott, oly hű visszhanggá, mint a fotográfia, az éneknek, játéknak minden árnyalatát csodálatos tisztán adja vissza.

Callistus Munbar valósággal tűzbe jött, amint a részletek magyarázásába bocsátkozott, a kvartett művészei meghatva hallgatták.

Beszélt Saint-Saëns-ról, Beyerről, Ambroise Thomasról, Gounod-ról, Massenet-ről és Verdi-ről, Berlioz, Meyerbeer, Halévy, Rossini, Beethoven és Mozart örök időkre szóló remekműveiről - és beszélt bámulatos szakavatottsággal, mintha csak a kabátja ujjából rázná ki, mintha teljes életében egyebet sem tett volna, mint hogy őket tanulmányozza, hírüket terjessze; merő gyönyörűséggel hallgatták. A Wagner-láz azonban, amely hovatovább amúgy is múlófélben volt, nem nagyon bántotta őt.

Amint egy pillanatra elhallgatott, hogy lélegzetet vegyen, Pinchinat rögtön megragadta az alkalmat, és emígy szólt:

- Szép... szép, hanem azért az ön Milliard-Cityje eddigelé mégsem hallott egyebet sípládánál, bepácolt melódiáknál, amelyeket olyaténképpen szállítanak ide, mint a szardíniákat, vagy a sózott marhahúst...

- Már bocsánatot kérek, mélyhegedűs uram...

- Nem bánom, megbocsátok önnek, de mégis amondó vagyok, hogy az önök fonográfjai mindig holmi „néhai melódiákat” közvetítenek, és hogy Milliard-Cityben még nem láttak szemtől szembe eleven művészt...

- Újólag bocsánatot kell kérnem...

- Pinchinat hajlandó önnek annyiszor megbocsátani, ahányszor kívánja... - jegyezte meg Frascolin -, hanem, amit ő mondott, mégiscsak igaz marad. Az már egészen más volna, ha Európa és Amerika színházaival meglenne az állandó összeköttetésük...

- És kegyed, édes Frascolin, ezt lehetetlenségnek tartja? - kiáltott fel a főintendáns, némileg mérsékelve hintaszékének ringását.

- Lehetséges-e?

- Csak annyit mondok, hogy mindez pénzkérdés csupán, márpedig a mi városunk elég gazdag arra nézve, hogy minden élvezetet megszerezzen, amit csak szeme-szája megkíván a lakosoknak. Különben is, már megtörtént...

- Hogyan?

- Itt vannak a theatrofónok, amelyeket szerénységem hangversenytermében alkalmaznak. A részvénytársaságnak számos tengeralatti kábele van, amelyek a Csendes-óceánt behálózzák, egyik végük a Magdolna-öbölbe szolgál, a többieket a bójáink az úszó szigettel kötik össze.

Ha polgártársaink közül egyiknek vagy másiknak kedve kerekedik, hogy az Ó- vagy Újvilág valamelyik híres énekművészét hallgassa, kihalásszuk a legközelebbi utunkba eső bóját, odaszólunk a Magdolna-öbölbe, embereink létrehozzák a kívánt összekötetést Európával vagy Amerikával. A kábel drótját a szóban forgó színházzal vagy hangversenyteremmel összekapcsolják, s a milliard-citybeli kaszinó termében végighallgatjuk a távoli világrészek városaiban fellépő művészek produkcióit, sőt meg is tapsoljuk...

- Az ám, csakhogy a tapsaikat nemigen hallják meg ott! - vetette közbe Yvernes.

- Engedelmet kérek, Yvernes úr, de bizony meghallják! Arról is egy külön vezetékkel gondoskodtunk...

És Callistus Munbar élt az alkalommal, hogy részletesen értekezzék a zenéről, nemcsak mint művészetről, hanem mint therapeutikus agensről is. A Westminster-apátságbeli John Harford rendszere szerint a helybeli milliomosok a zeneművészetek közvetített élvezetében csodálatos eredményekre jutottak. Ez a rendszer lehetővé tette azt is, hogy a zeneműélvezet még egészségi állapotuk javításának is egyik jelentős tényezője. A zene reflexhatást gyakorol az idegdúcokra, azaz, az összhangzatos rezgések a véredények kitágulására hatással vannak, s így a vérkeringési zavarokon segítenek; amint éppen szükséges, vagy lassítják, vagy gyorsítják a vérkeringést. A szívműködést elősegítik, a lélegzést könnyítik, a hang színe és ereje szerint, egyúttal serkentik a kötőszövetek képződését is. Ezért történtek Milliard-Cityben már intézkedések arra nézve is, hogy megfelelő mennyiségű zenei energiát juttassunk az egyes lakásokba telefon útján.

A kvartett tagjai szájtátva hallgatták. Világéletükben még sohasem hallották, hogy valaki a zenéről orvostudományi szempontból beszéljen... no, nem is igen lelkesedtek az ilyen beszéden. Bezzeg Yvernes-nek tetszett ez a teória, amely egyébiránt - jusson csak eszünkbe a hárfapengető Dávid király - egészen Saul koráig nyúlik vissza.

- Helyes!... Helyes!... - kiáltotta a főintendáns dicshimnuszára. - Nagyon helyes!... Nem kell egyéb hozzá, mint jó diagnózis. Például Wagner és Berlioz kitűnő recept volna a bénult idegrendszer gyógyítására.

- Úgy van! Mendelssohn és Mozart a vérmes természetűeknek, a strontium-brómot pompásan pótolná... - tette hozzá Callistus Munbar.

Ekkor Sébastien Zorn közbe okvetetlenkedett, és szárnyát szegte a magasröptű eszmecserének.

- Mi közünk van nekünk ezekhez a dolgokhoz?... Azt kérdezzük, hogy miért hozott minket ide?!...

- Mert a vonós hangszerek a legjótékonyabb hatásúak higiénikus szempontból...

- Micsoda?!... Hát arra valók vagyunk mi, hogy az önök hím- és nőnemű idegbeteg lakóit gyógyítsuk?!... Azért akadályozott meg vendégszereplő utunkban, azért nem lehetünk holnap San Diegóban, ahol hangversenyt kellene rendeznünk?!...

- Ezért bizony, derék barátaim.

- Eszerint ön bennünk nem látott egyebet, mint zenei gyógyszereket, lírai patikákat?! - kiáltott fel Pinchinat.

- Nem, uraim! Biztosítom önöket, hogy nem!... - szólt Callistus Munbar felállva. - Nagy tehetségű művészeknek tartom önöket, akiknek híre-neve messze földre elhatott. A hurrá k, amelyekkel művészetüknek Amerika hódolt, elhatottak a mi szigetünkre is. A Standard-Island Company elérkezettnek látta az időt, hogy most már a fonográfokat, theatrofonokat húsból és vérből való művészekkel cserélje fel! Hadd gyönyörködjenek a milliomosok egyszer a remekművek ilyetén való előadásában is!... A kamarazenét akarta bemutatni, mielőtt az operának emel palotát. Önökre gondolt, mint a kamarazene legnagyobb virtuózaira, s engem bízott meg azzal, hogy mindenáron kézre kerítsem, ha kell, akár raboljam el önöket. Önök az első művészek, akik Standard-Island földjét tapossák. Önökre bízom, hogy képzeljék el, minő fogadtatásra számíthatnak!...

Yvernes-t és Pinchinat-t mélyen meghatotta a főintendáns lelkesedése. Arra nem is gondoltak, hogy ennek a históriának valami misztifikáció lesz a vége. A komoly Frascolinnek az jutott az eszébe: vajon veheti-e komolyan mindazt, amit hallott és látott?... No de ugyan miért is ne lehetne ezen a csodálatos szigeten minden egyéb szintén csodálatos?... Csak Sébastien Zorn hajtogatta folyton, hogy őt nem fogják lóvá tenni.

- Hallja az úr! - kiáltotta harsányan. - Ne higgye, hogy kénye-kedve szerint bánhat velünk, ha mi nem egyezünk bele!... Törvény elé visszük a dolgot!...

- Törvény elé?... Hiszen ön hálátlan! Nem győzhetné eléggé köszönni azt, amit tettem!... - felelte a főintendáns.

- Biztosítom önt, hogy kártérítésre fogják ítélni.

- Kártérítésre?... Hiszen én önöknek százszor többet ajánlok fel, mint amennyit remélnek!...

- Miről is van szó tulajdonképpen? - kérdezte az élelmes Frascolin.

Callistus Munbar elővette a tárcáját, fölmutatott egy szerződést, amelyen alul Standard-Island pecsétje ékeskedett.

- Írják alá mind a négyen ezt a szerződést, és rendben van a dolog.

- Aláírjuk, anélkül, hogy elolvastuk volna?! - kérdezte a második hegedűs. - Szó sincs róla!

- Nem fogják megbánni... - mondta nevetve, derűs arccal Callistus Munbar. - No de hagyján, tisztázzuk a dolgot annak rendje és módja szerint. A társulat ezt a szerződést akarja önökkel kötni: mától számítva egy évre szól, azokat a darabokat kell előadniuk, amelyek Amerikában a műsorukat képezték. Egy év múlva Standard-Island a Magdolna-öbölbe visszatér, önöket partra tesszük...

- Hogy San Diegóban megtarthassuk a hangversenyt, nemde? - rivallt rá Sébastien Zorn.

- Hogy a San Diegó-beliek kifütyüljenek?!...

- Nem, uraim, hip ekkel és hurrá kkal fogadják, amint az olyan művészeket megilleti, mint amilyenek önök, és boldogok lesznek, ha hallani fogják... akár egyévi késedelemmel is.

Frascolin átvette a szerződést, figyelmesen végigolvasta.

- Milyen biztosítékot adnak nekünk? - kérdezte.

- A Standard-Island Company maga a biztosíték, a sziget kormányzója Cyrus Bikerstaff úr nevének saját kezű aláírása képében.

- A feltételek szóról szóra ezek?

- Szóról szóra. Egymillió frank.

- Mind a négyünknek? - vágott közbe Pinchinat.

- Fejenként egy-egy millió frank... - felelte Callistus Munbar mosolyogva. - S ez az összeg nincs is arányban az önök érdemével! Mert ugyan ki tudná önöket méltóképpen megfizetni?...

Már ennél szeretetreméltóbb ember nem lehet! És mégis... Sébastien Zorn föllázadt. Tudni sem akart arról, hogy aláírják a szerződést! Vissza akart menni mindenáron San Diegóba!

Frascolin alig bírta lecsillapítani berzenkedő barátját.

És mégis, mintha némi kis bizalmatlanság ébredt volna mindnyájuk szívében... Egy évre egymillió frank tiszteletdíj fejenként?... Hát komolyan vehetik ezt? Úgy van, komolyan vehetik, mert lám, Frascolin már megkockáztatta ezt a kérdést:

- S a tiszteletdíj fizetendő?...

- Negyedévenként előleges részletekben... Íme, itt van az első negyedévre szóló.

És Callistus Munbar elővette duzzadt erszényét, kirakott négy hatalmas bankjegycsomagot, mindegyikben ötvenezer dollárral, vagyis kétszázötvenezer frankkal, s átadta a művészeknek.

Ez már igazi amerikai módja az ügykezelésnek!...

Sébastien Zorn kezdte a dolgot komolyan venni, de nem mert jó arcot vágni; ha akart, sem igen bírt volna, hát megjegyezte:

- Jó... jó, de ebben az önök városában méregdrága az élet! Huszonöt frankot fizettetnek egy fogolyért? Akkor egy pár kesztyűnek bizonyára száz frank lesz az ára, egy pár cipőért elkérnek százötven frankot is!...

- Zorn úr, a társulat efféle apró-cseprő dologra ügyet sem vet... - jegyezte meg Callistus Munbar -, az meg határozott kívánsága, hogy a kvartett művészeinek az itt töltendő év alatt semminemű költsége ne legyen.

No, már ilyen nagylelkű ajánlatra csak nem felelhettek egyebet, mint hogy szó nélkül aláírták a szerződést.

Frascolin, Pinchinat és Yvernes nem is kérették magukat, csak Sébastien Zorn dörmögte, hogy bolondság az egész dolog!... Úszó szigeten élni?... Oktalanság!... Majd meglátják, hogy mi lesz a vége!... - Hanem végül ő is csak aláírta.

Frascolin, Pinchinat, Yvernes a szerződés aláírása után a Callistus Munbar kezét ugyan nem csókolták meg, de legalább melegen megszorították. Négy kézszorítás, mindegyik egymillió frankot jelentett.

A kvartett-társaság ilyeténképpen adta a fejét erre a sajátságos kalandra, s a négy művész a Standard-Island vendége lett.

2. Szigetről szigetre

Való igaz, hogy Standard-Island ege némileg kiderült, mióta a jobb- és balpárt súrlódásai nem ismétlődtek, az is való, hogy ezt némileg Walter Tankerdon és Dy Coverley érzelmeinek köszönhették, és így a kormányzó és a főintendáns nem alaptalanul hitték, hogy belső villongások nem fogják a helyzetet aggasztóvá tenni; mindazonáltal a Csendes-óceán gyöngyé nek sorsa aligha nem válik idővel tragikussá, a régóta készülődő katasztrófát aligha fogja kikerülhetni. Minél tovább hatolt előre nyugatnak, annál inkább közeledett ahhoz a helyhez, ahol reá a pusztulás várt. És ennek a gonosz kéz előidézte katasztrófának Szárol kapitány lesz az értelmi szerzője.

Ugyanis a malájok nem véletlenségből kerültek a Sandwich-szigetekre. A kets azért vesztegelt a honolului kikötőben, hogy bevárja Standard-Island et. Szárol kapitánynak eleinte az volt a terve, hogy az úszó szigetet feltűnés nélkül mindenütt nyomon követi, aztán mert a szigetre nem juthattak, hajótöröttekként magát és embereit becsempéssze, és valahogy kieszközölje, hogy Standard-Island az Új-Hebridák felé vegye útját.

A terv első felének keresztülviteléről olvasóinknak már számot adtunk. Az, hogy a kets hajótörést szenvedett, merő koholmány volt. A malájok maguk rombolták szét hajójukat, de gondjuk volt arra, hogy addig el ne merüljön, míg Standard-Island mentőcsónakja oda nem érkezik, azután hadd nyeljék el a hullámok. Azt sem süthette ki rájuk senki, hogy hajótörést nem szenvedtek; mint hajótörötteknek pedig Standard-Island nem mondhatja, hogy idegeneknek nincs helye a műszigeten.

Meglehet, hogy a kormányzó már előbb partra szállíttatta volna őket, ragaszkodva a szigorú parancshoz, hogy idegenek nem tartózkodhatnak ott, nos hát ezzel a veszéllyel is le kellet számolniuk. Szárol kapitány attól sem riadt vissza. A vállalat igazgatósága kedvezően döntötte el a kérdést: a malájokat elszállíthatja Standard-Island az Új-Hebridákig.

Így történt. Négy hónapja élvezik Szárol kapitány és legénysége a legkorlátlanabb szabadságot Standard-Island en. Keresztül-kasul barangolták, kilesték minden titkát - no hiszen, fel is használták az alkalmat! Három hónap múlva Standard-Island az Új-Hebridáknál köt ki, akkor majd lecsap a mennykő!... Soha a világ még ilyen tengeri katasztrófának hírét nem hallotta!...

Az Új-Hebridák szigettengere szörnyen veszélyes; rengeteg sok a zátony, erős a tenger áramlása, no meg a szigetlakók egy része a szó igaz értelmében vad nép. Mióta Quiros 1606-ban fölfedezte s utóbb Bougainville 1768-ban, Cook pedig 1773-ban bekalandozta, napirendben voltak és vannak a szigeten a legborzalmasabb mészárlások. Talán éppen e szigetek veszett híre ad jogosultságot Sébastien Zorn ama gonosz sejtelmének, hogy ennek az utazásnak még szomorú lesz a vége. Kanakok, pápuák, malájok és ausztráliai négerek laknak e szigeten: mind hitszegők, alattomosak, és tudni sem akarnak a civilizációról. Egyik-másik sziget valóságos bűnbarlang; a lakók tengeri rablásból élnek.

Szárol kapitány azok közül a zord lelkű, gaz malájok közül való volt, akikről Hagon hajó-orvos az Új-Hebridákról írt útirajzában azt mondja, hogy a levegőt „megmételyezik”. Ez a vakmerő, vállalkozó szellemű fickó bármily veszélyes tengeri útnak nekivágott, tapasztalt kalóz lévén, több rendbeli véres expedíciónak volt már eddig is a vezetője. Ez a mostani tehát nem gyámoltalan első kísérlet, mert gaztettei nevét hírhedtté tették már a Csendes-óceán nyugati részén.

Már hónapokkal azelőtt történt, hogy Szárol kapitány összebeszélt az erromangói vérszomjas vad fickókkal, hogy egy zsíros falatot közösen megkaparintsanak, amely egyszerre gazdag emberekké teszi őket. Hallottak egyet-mást a nábobok úszó szigetéről, amely az óceánon szigetről szigetre jár, hallották, hogy milyen megmérhetetlen kincs van felhalmozva Milliard-Cityben. Csakhogy ha Standard-Island nem hatol az Új-Hebridákig, nos hát Erromangóig kell valamely módon csalogatni: ott majd üt a végórája!...

Ha a szomszéd szigetek bennszülötteivel egyesülnek, akár számra nézve is fölérnek az új-hebridaiak Standard-Island lakóival. Arról persze szó sem lehetett, hogy a nyílt tengeren támadják meg, mint az áruszállító hajókat szokták, avagy gyarló csónakok rajával vegyék körül támadólag. Világért sem. A malájok felköltötték a nábobok emberszerető szánalmát, Standard-Island majd Erromango mellett halad el, néhány kábelnyire a szigettől horgonyt vet... Akkor ezer meg ezer vad bennszülött üt rajta... Körös-körül sziklák ólálkodnak ki a tengerből - a műsziget rommá válik, lakóit lemészárolják, kincseiket elrabolják. Ennek az iszonyú tervnek nem is lehetetlen a megvalósítása. A malájok így akarták „meghálálni” a nábobok jótéteményét.

December 9-én Simcöe tengernagy elérte a 171. délkört, éppen azt a pontot, ahol a szélességnek 15°-a átmetszi. E közt és a 175. délkör közt terül el a Szamoa-szigetcsoport, amelyen Bougainville 1768-ban, La Pérouse 1787-ben és Edwards 1791-ben kötött ki.

Először a lakatlan Rose szigete bukkant elő, amely megtekintésre sem érdemes.

Másnap Manua szigetét pillantották meg, mellette két nagyobb fajta fövenydomb van: Olosaga és Ofu. A legmagasabb hegy e szigeteken hétszázhatvan méter. Igaz, hogy kétezer lakója van, de semmi különös érdekessége, s ezért a kormányzó elrendelte, hogy Standard-Island haladjon tovább. Inkább a következő szép szigeteknél kívánta a hosszabb időzést: Tetuila, Opolu, Savaï. Mindazonáltal Manua némileg nevezetes a tengeri utazások történetében, mert e sziget partján, Ma-Oma mellett (tulajdonképpen öböl ez) vesztették el életüket többen Cook kísérői közül. Innen a neve: Bay de Massacres.

Manua és Tetuila közt körülbelül húsz mérföld a távolság. Standard-Island a 14-ről 15-re virradó éjjel érkezett a sziget közelébe. Már az előtte való este „megszimatolták” művészeink az ágyúütegnél, pedig több mérföldnyi távolságban volt még a sziget: a levegőben csodálatos édes illatfelhők lengedeztek.

- Hisz ez nem is sziget, hanem Pivernek a kirakata... Lubin műhelye... egy modern illatszerész boltja!... - kiáltott föl Pinchinat.

- Ha felséged megengedi - jegyezte meg Yvernes -, inkább egy füstölőhöz hasonlítanám.

- Legyen hát... tömjénfüstölő! - mondta Pinchinat, világért sem akarván erőszakoskodni barátjának poétikus hajlamain.

Valóban úgy tűnt föl, mintha a szél illatszeres gőzöket hajtott volna a sziget felől. Ezt az illatot egy növényfaj terjeszti, amelyet a bennszülöttek „mussoï”-nak neveztek.

Napfölkeltével Standard-Island mintegy hat kábelhosszra jutott Tutuila északi partjától. A sziget hasonló egy zöldellő kosárhoz, vagy még inkább erdőkből alkotott könyvespolchoz; az 1700 méter magasra fölnyúló hegyek csúcsáig csupa erdőt lát az ember. A sziget előtt egy-két fövenydomb is látható, többek között Anuu. Száz meg száz csinos naszád kísérte Standard-Island et, amelyeken izmos, félmeztelen bennszülöttek forgatták kétnegyed taktusra az evező-lapátokat, valószínűleg egy szamoai népdal ritmusára. A hosszú és szilárd szerkezetű csónakokban ötven-hatvan evezős is működött, ezért merészkedtek ki a nyílt tengerre velük. Ebből megmagyarázhatták művészeink, hogy az első európai utazók miért nevezték el ezt a szigetet „Hajósok szigeté”-nek. A helyes földrajzi neve azonban Hamoa vagy „Szamoa”.

A vulkanikus eredetű szigetcsoport egyes tagjai a következők: nyugaton Savaï, Upolu és Tutvila, délnyugaton egymás végtében Olosaga, Ofu és Manua. Területük együttvéve kétezer-nyolcszáz kilométer, lakóinak száma harminchatezer-ötszáz lélek. A sziget első leíróinak statisztikai adatait e szerint jóval lejjebb kell szállítanunk.

Ámde e szigetek egyikének klímája sem oly kedvező, mint a Standard-Island é. A hőmérséklet 26-34 °C közt váltakozik. Júliusban és augusztusban legnagyobb a hideg, februárban legnagyobb a hőség. Decembertől áprilisig rengeteg sok az eső, ugyanekkor dühöngenek a sok kárt okozó tengeri orkánok.

A kereskedés az angolok, amerikaiak és németek kezében van. A bevitel 1 800 000 frank; a kivitel 900 000 frankra rúghat. Ez utóbbi a termények ára, főleg gyapot, amelyet évről évre nagyobb szorgalommal termelnek, továbbá a kopra, vagyis szárított kókuszdióbél.

A földmívelők polinéziai malájok, néhány ezer melanéziai és háromszáz európai. 1830 óta a misszionáriusok megtérítették a bennszülötteket, de azért ősi vallásuk néhány szertartásához még máig is hívek.

A megtérítettek java része protestáns, mert a németek és az angolok nagyon buzgólkodtak; a katolikus vallásnak is van néhány ezer követője. Főleg a Mariste-szerzetesek igyekeztek e számot szaporítani, hogy felvehessék a harcot a protestánsokkal.

Standard-Island Tutuilától délre Pago-Pagóban vetett horgonyt. Ez a szigetnek tulajdonképpen a kikötője, fővárosa a sziget közepe táján fekvő Leone. A szamoai hatóság nem támasztott semmi nehézséget a kikötés ellen. Nyitva állt az út a szigetre. A szamoai király nem Tutuilán, hanem Upolun lakik. Ugyanott vannak az angol-amerikai és német társaságok főügynökségei is. Hivatalos fogadtatásra tehát itt sem került a sor. Néhány szamoai felhasználta a kínálkozó alkalmat, és megtekintette Milliard-Cityt és környékét. A nábobok is szívesen látott vendégek voltak a szigeten.

Az öbölfenékben levő kikötő biztos menedékhely a viharok elől, a hozzájuthatás is kényelmes. Hadihajók is gyakran kiköthettek benne.

A szigetre először kirándulók közt volt Sébastien Zorn a társaival, hozzájuk csatlakozott a főintendáns is. Callistus Munbar, mint rendesen, most is csupa szeretetreméltóság, csak úgy pezsgett a humortól. Megtudta, hogy három vagy négy előkelő család elhatározta, hogy új-zélandi lovak által vontatott kocsikban kirándulnak a sziget fővárosába, Leonéba; mivel a Tankerdon és Coverley család is köztük van, meglehet, Walter és Dy közt a viszony még szorosabbra fűződik. Ennek pedig a főintendáns nagyon örülne.

Séta közben erről a nagy fontosságú dologról beszélt a kvartett tagjainak: élénken, lelkesen, már amint szokása volt.

- Kedves barátaim, mi tulajdonképpen egy vígopera szereplői vagyunk... holmi szerencsés véletlen oldja meg a csomót... A ló elragadja a hősnőt... a kocsi felfordul...

- Rablótámadás... - toldotta meg Yvernes.

- A kirándulókat mind egy szálig lemészárolják! - jegyezte meg Pinchinat.

- Az bizony még megtörténhetik!... - mormogta sírásói hangon a gordonkás, mintha a kisbőgő legmélyebb hangját szólaltatná meg.

- Nem, kedves barátaim, nem! - kiáltott föl Callistus Munbar. - Sok volna a jóból!... Annyira ne menjünk! Egy kis baleset elég volna... Ha Walter Tankerdon, mondjuk, megmentené Dy Coverley életét!...

- No meg ráadásul egy kis zene Boïeldieus-től vagy Auber-tól - tódította a szót Pinchinat olyanféle gesztussal, mintha verklit nyekeregtetne.

- Eszerint ön, Munbar úr, még most is reméli, hogy lesz valami abból a házasságból? - kérdezte Frascolin.

- Meghiszem azt, kedves Frascolin! Éjjel-nappal arról álmodom. Még a jókedvről is leszokom emiatt - ezzel ugyan elvetette a sulykot. - Sőt szemmel láthatólag sorvadok - ezzel még jobban elvetette a sulykot. - Bele fogok halni, ha házassággal nem végződik!...

- Minden úgy lesz, amint ön kívánja, főintendáns úr... - szólalt meg Yvernes esengő, prófétai hangon -, mert a jóságos Isten nem akarhatja, hogy ön meghaljon.

- Érzékeny veszteség is volna! - vélekedett Callistus Munbar.

Ezek után betértek egy bennszülött kunyhójába, néhány pohár kókuszvizet ürítettek a leendő ifjú pár egészségére, és megettek néhány ízes banán gyümölcsöt.

A szamoai lakosság elözönlötte Pago-Pago utcáit, sürgött-forgott az árnyas fák alatt; művészeink gyönyörködve legeltették rajtuk a szemüket. A férfiak jól megtermettek, arcuk bőre sárgásbarna, fejük kerekded, széles a mellük, tagjaik izmosak, arcuk kifejezése pedig szelíd, vidám. Kissé erősen tetovált a karjuk, mellkasuk és combjuk, csípőjükről füvekből vagy falevelekből szőtt kurta szoknya lóg le. Hajuk szénfekete, sima vagy göndör, aszerint, amint a bennszülött gavalléroknak tetszik.

- Valóságos XV. Lajosok, vad kiadásban! - jegyezte meg Pinchinat. - Csupán a kabát, nadrág, kard, harisnya, hegyes orrú cipő, tollas kalap és burnótszelence hiányzik, és udvarképesek lehetnének a versailles-i udvarnál.

A szamoa asszonyok és leányok ruházata is olyan fogyatékos, mint a férfiaké; mellüket és kezüket tetoválják, gardéniából font koszorúkat raknak a fejükre, vörös hibiszkuszból készült karpereceket viselnek, s az utazók nagy dicséretét megérdemlik - amíg fiatalok.

Tartózkodásuk, hímezetlen elfogultságuk, bájos egyszerűségük és mosolyuk elbűvölte a kvartett tagjait, amint szelíd, édesen zengő hangon mondták: kalofa. Annyit jelent, hogy jó napot.

A másnapi kirándulás alkalmával a szigetet széltében bejárták egyik partjától a másikig. Egy bennszülöttnek a kocsiján tették meg az utat. A França-öbölig hatoltak el. (Ez a név eszükbe juttatta hazájukat: la France.) Van ott egy emlékkő fehér korallból, az emlékkövön egy tábla s azon a következő nevek: de Langle tábornok, Lamonon természettudós, valamint kilenc matrózé, akik hajdanában La Pérause kísérői voltak. Ebben az öbölben estek gyilkos kezek áldozatául.

Sébastien Zorn és társai visszatértek Pago-Pagóba. A szigeten mentek keresztül. Micsoda fölséges liánokkal átfont erdősűrűk, erőteljes, magasra nőtt faóriások, kókuszpálmák, vad banánok és egyéb fajta, műasztalosok feldolgozására való fanemek voltak itt egy rakáson! A szántóföldeken táró, cukornád, alacsonyabb fajta kávécserjék, gyapotbokrok, fahéjfák; mindenütt narancsok, goyavék, mangók, orchideák s famagasságra növő harasztok. Bámulatosan gazdag ennek a szerencsés klímának a növényzete. Annál szerényebb az állatvilága, néhány madárfaj, néhány ártatlan csúszó-mászó féreg, s az emlősök közül csak a kisebb fajta patkány található meg.

Négy nap múlva tovább haladt Standard-Island, anélkül, hogy az a bizonyos „szerencsés véletlen”, amelyre a főintendáns oly nagyon sóvárgott, bekövetkezett volna. Hanem annyi tény, hogy a két család közt az ellentétek mintha napról napra mind jobban elsimulnának.

Upolu 10-12 mérföldnyire van Tutuilától. Másnap délelőtt Simcöe tengernagy elhaladt Nun-tua, Samusu és Salafuta lakatlan szigetek mellett, mindegyik olyan, mintha holmi erődítmény volna. Ügyesen kikerülte őket, és délután Apia előtt állt.

A tizenhatezer lakosú Upolu a szigetcsoport fővárosa. Itt van Németországnak, Angliának és Amerikának a főügynöksége. Honfitársaik üzleti érdekeit képviselik. A szigetcsoport királya udvarával együtt Malinuuban kormányozza birodalmát. Malinuu pedig az Apia keleti végében van.

Upolu is úgy fest messziről, mint Tutuila; egy rakás hegy; közülük a Mission-csúcs a legkimagaslóbb. Az ősrégi vulkánok keble már kiégett, fel egészen a kráterig benőtték a fák.

A hegy aljától nyúlnak a völgyek és rónák, amelyek a hullámmosta partok külső pereméig terjednek. A növényvilág a trópikus égalj valóságos remeke.

Másnap Cyrus Bikerstaff két titkárával és két előkelő polgárral átkelt Apiába, hogy hivatalos látogatást tegyen Németország, Anglia és Amerika képviselőinél, akik egy testületté tömörülve a szigetcsoportnak tulajdonképpeni kormányzói.

Ezalatt művészeink is fölkerekedtek, és átmentek a szigetre, hogy megnézzék a várost.

Csodálkoztak a kirívó ellentéten, amely első pillanatra szemükbe ötlött, látván az európai ízléssel épült szép házakat, raktárakat, tőszomszédságukban pedig a bennszülöttek kunyhóit; azok kényelmesek, tiszták, ezek pedig az Apia-folyó mentén, karcsú pálmák alatt szanaszét szórtak.

A kikötő elég élénk volt. A szigetcsoport legnépesebb kikötője ez. Egy hamburgi kereskedő-cégnek kis hajóraja volt itt a szomszédos közlekedés megkönnyítésére.

Igaz, hogy a szigetcsoporton az említett három nemzet érdeke volt az uralkodó, de Franciaországot is képviselte valaki: a katolikus hittérítők, akiknek becsületessége, jámborsága és buzgósága a szamoai bennszülötteknél általános tiszteletnek örvendett. A megelégedésnek jóleső érzése, sőt igazi meghatottság szállta meg művészeinket, midőn megpillantották a misszionáriusok kis kápolnáját, amely a protestánsok puritán templomaitól különbözik - no meg valamivel följebb, a dombháton a kisded iskolát, amelynek homlokzatán a francia trikolor lengedezett.

Ebben az irányban haladva, néhány perc alatt a francia telephez értek. A Mariste-atyák a „falani”-kat (így hívják a szamoabeliek az idegent) francia vendégszeretettel fogadták. Három szerzetes lakott itt, rajtuk kívül még kettő van Savaïban, no meg néhány fráter. Ennyi a hittérítők száma.

Nagy élvezet volt elbeszélgetni az ősz gvárdiánnal, aki már nagy ideje lakott Szamoában. Ő is szerfölött örvendett, hogy honfitársaival, s ami még fontosabb, művészekkel találkozhatott.

Közben pedig hűsítőkkel kínálta meg vendégeit, amelyeknek sajátságos készítésmódjához a misszionáriusok nagyon értettek.

- Azt ne gondoljátok, édes fiaim, hogy ez a mi szigetünk, amint híresztelik, vadak tanyája!...

Nálunk a bennszülöttek világért sem kannibálok!

- Mi sem találkoztunk eddig sehol emberevőkkel - jegyezte meg Frascolin.

- Sajnos, hogy nem - vélekedett Pinchinat.

- Hogyhogy? Azt mondja ön, hogy sajnos?

- Ne vegye zokon, tisztelendő atyám, egy kíváncsi párizsinak ezt az őszinte vallomását. Csak egy kis lokális színezet kedvéért történik...

- Hohó, még lehet benne módunk!... - szólalt meg Sébastien Zorn. - Nincs vége még a históriának. Esetleg több kannibállal is lehet még találkozásunk, mintsem pajtásunknak ínyére lesz!...

- Sajnos, hogy igaza lehet önnek - felelte a gvárdián. - Tovább nyugatnak, az Új-Hebridák és Salamon-szigetek tájékán ugyancsak ügyelniük kell az utazóknak. Ellenben Tahitin, a Marquises- és Társaság-szigeteken, valamint Szamoán szépen halad a civilizáció. Tudom, hogy La Pérouse kísérőinek lemészárlása hírhedtté tette Szamoa lakosságát, s olybá tüntette fel, mintha emberevő vadak volnának. Ámde manapság a bennszülöttek erkölcse már szelíd, a képviselő-testület itt is két kamarából áll, mint Európában, hanem azért forradalmak itt is előfordulnak...

- Éppen úgy, mint Európában? - vágott közbe Yvernes.

- Szakasztott úgy, kedves fiam, a szamoaiak sem idegenkednek a viszálykodástól.

- Ahhoz még Standard-Island en is értenek az emberek, tisztelendő atyám!... Mert ugyan mihez is ne értenének ezen az Isten áldotta szigeten a nábobok?... Nekünk úgy rémlik, mintha éppen most is holmi csetepaté volna két királyi család közt.

- Úgy van, kedves barátaim. Tupua és Malietoa királyok közt kitört a háború; amaz egyenes sarjadéka az ős királyi háznak, mi teljes erőnkből az ő pártján állunk; emezt az angolok és németek támogatják. Sok vér folyt már, főleg az 1887 decemberében vívott csatában. Ez a két király megérte már, hogy trónjuktól megfosztották, aztán újra visszaültették; végül is Malietoát tették meg királlyá: látszólag a három nemzet kívánságára, valójában azonban Berlinből jött a rendelet... bizony, Berlinből!

Az ősz misszionárius keble összeszorult, amint kiejtette ezt a nevet.

- Látják, eddigelé a németek voltak Szamoa szigetén az irányadók. A megművelt föld kilenctized része az övék. Apia közelében, Sulnafatában, jelentékeny kikötőhelyet csikartak ki a kormánytól, ahol hadihajóik minden szükségest beszerezhettek. Puskákat szállítottak ide...

Hanem eljön majd az idő, amikor másképp alakulnak a viszonyok...

- Franciaország javára?

- Nem, az Egyesült Királyság javára. De ne beszéljünk erről! Ki tudhatná azt előre, hogy mi fog történni?

- Nos, és Malietoa király?... - folytatta Yvernes.

- Hát Malietoa királyt is majd újra leheppentik a trónról, és tudják-e önök, hogy ki az a trónkövetelő, aki a legbiztosabban számíthat a királyságra? Egy tekintélyes angol úriember, aki azonfelül még regényíró is...

- Regényíró?!...

- Úgy ám, Robert Louis Stevenson, A kincses sziget és az Arab éjszakák szerzője!...

- No lám, mennyire felviszi Isten a pennaforgatók dolgát! - kiáltott föl Yvernes.

- Nem ártana, ha a mi francia íróink is efféle terveket forgatnának az elméjükben!... - jegyezte meg Pinchinat. - Hm, I. Zola, Szamoa királya... a brit királyság védnöksége alatt... a Tupuák és Malietoák trónján... uralkodó családja a bennszülött dinasztiák jogörököse... minő álom!

A beszélgetés rátért a szamoabeliek szokásaira és erkölcseire. A gvárdián vette át újra a szót.

A katolikus vallás, dacára annak, hogy a protestáns volt ez idő szerint túlsúlyban, napról napra terjedt. A kis kápolnába már nem fértek be a hívők, az iskolát is meg kellett nagyobbítaniuk.

A jó gvárdián örvendett, hogy így áll a dolog, művészeink is együtt örvendtek vele.

Standard-Island három napig időzött Upolu előtt.

A misszionáriusok is ellátogattak az úszó szigetre, művészeink megmutogattak nekik minden látnivalót, és a jámbor atyák nem győzték eléggé csodálni. A kaszinó termében játszottak is művészeink néhány darabot. A jó öreg gvárdián könnyes szemmel hallgatta, mert nagy tisztelője volt a klasszikus zenének, márpedig Upoluban nem hallott effélét.

Az elindulás előtt való este művészeink meg Athanase Dorémus tánc- és illemtan tanár elbúcsúztak a francia misszionáriusoktól. A búcsú nagyon érzékeny volt mindkét részen, mert hiszen bár néhány nap óta ismerték egymást, de soha többé ebben az életben nem találkoznak.

Az ősz pap mindnyájukat megáldotta... Meghatottan tértek vissza a szigetre.

Másnap reggel, december 23-án Simcöe tengernagy elindította Standard-Island et; a bennszülöttek egész rakás csónakkal kísérték az úszó szigetet a szomszédos Savaï-ig.

Savaï és Upolu közt alig van nagyobb távolság, mint hét-nyolc mérföld, minthogy azonban Apia kikötővárosa Upolu északi részén van, egész napi útba került, míg a Savaï-tengerszorosba érkeztek.

A kormányzói rendelet szerint Standard-Island nek Savaït csak érintenie kellett, körülhajózni nem, aztán délnyugatnak vették az irányt, hogy a Tonga-szigetekhez jussanak. Ezért Standard-Island mérsékelt sebességgel siklott tova, mert nem akart éjjel bejutni abba a szűk tengerszorosba, amely Apolinia- és Menone-szigetecskék közé ékelődik.

Másnap reggelre érkezett ide Standard-Island. A két szigetecskén kevés a lakos: Apolinián kétszáz, Menonén ezer. Ezek az emberek az összes szamoabeliek közt a legtisztességesebbek.

Elhaladván Savaï mellett, élvezhették a sziget egész pompáját. Rendíthetetlen gránitfalak védik a tenger hánykódó hullámai ellen, amelyek orkánok, tornádók, ciklonok keletkeztével főleg télen nagyon veszedelmesek. Savaït sűrű erdők borítják, van egy 1200 méter magas vulkánja is. Az óriási pálmák sötét hátteréből fehér nyári lakok villannak elő... csillognak a zúgó vízesések a messzeségből. A meredek sziklafalakból számos barlangnyílás tátong, a hullámverést visszazengik a sziklák.

Ha a legendáknak hinni lehet, úgy ez a szikla volt az összes polinéziai faj bölcsője. Annyi bizonyos, hogy a sziget lakói az ős jellemvonást híven megőrizték. A sziget neve hajdanában Savaïki volt, a maori istenek híres édenkertje.

Standard-Island lassan tovább haladt, és december 24-én este eltűnt a messzeségben a sziget utolsó hegyorma is.

10. Gazdacsere

Standard-Island elindulásának napját február 2-ra állapították meg. Egy nappal előbb minden kiránduló visszatért Milliard-Citybe. Pinchinat esete városszerte óriási feltűnést keltett.

„Őfelségét” a város minden rendű és rangú polgára elhalmozta részvétnyilatkozattal, mert a nábobok a kvartett minden tagját nagyrabecsülték és igen megszerették. Az előkelők tanácsa egyhangúlag helyeselte Cyrus Bikerstaff erélyes fellépését. A helyi lapok agyondicsérték.

Pinchinat lett a nap hőse. Igaz is, ritkaság az olyan mélyhegedűs, aki esetleg a fidzsi-szigetbeli kannibálok gyomrában végezhette volna be az életét...

Most már persze nem tagadta, hogy a Fidzsi-szigetek lakói még nem szoktak egészen le az emberhús élvezetéről. Ha hihetünk nekik, hogy az emberhús nagyon ízletes, Pinchinat pedig kívánatos falat lett volna a fogukra.

Standard-Island hajnalhasadtával fölszedte a horgonyt, és az Új-Hebridák felé vette útját; ezek a 10° alatt feküsznek, vagyis kétszáz mérföldnyire nyugat felé. A szigetet megkerülni nem lehetett, mert Szárol kapitányt és embereit partra kellett szállítaniuk. Nem sajnálták tőlük ezt a kitérőt, mert a derék malájok hathatós segítségére siettek az úszó sziget lakóinak a fenevadak kiirtásában. Úgy látszik, a malájok is örültek, hogy ilyen kényelmes alkalmatosságon jutottak haza. Azonkívül a náboboknak alkalma nyílt, hogy egy olyan szigetcsoportot lássanak, amelyet eddigelé nem ismertek.

Standard-Island az előre megállapított lassúsággal haladt. A tengernek azon a részén, amely a Fidzsi-szigetek és Új-Hebridák közt 170° 35’ nyugati hosszúság és 19° 13’ déli szélesség alatt van, kell majdan Standard-Island hez érkeznie annak a gőzhajónak, amelyet a Tankerdon család és a Coverley család már oly nehezen várt Marseille-ből.

Magától értetődik, hogy az úszó szigeten most mindenki csak erről a házasságról beszélt.

Ugyan kinek is juthatna egyéb az eszébe? Callistus Munbar minden pillanatát ennek az ügynek szentelte. Éjjel-nappal azon kotolt, hogy olyan világra szóló ünnepséget csapjon, amely páratlan lesz Standard-Island történetében. Nem lett volna csoda, ha a főintendáns belezavarodik, vagy legalábbis úgy lesoványodik e nagy munkában, hogy csak a bőre és csontja maradna meg.

Standard-Island mérsékelt sebességgel haladt tova; csak 20-25 kilométernyi utat tett meg naponta. Folyton a Viti partja mellett úszott; a sötétzöld erdőktől koszorúzott partvidék igen tetszett a szemnek. A Wassara- és a Ronde-sziget közt három álló napig tartott az út. A térképen Ronde-csatorna a neve a széles tengerrésznek, ahol Standard-Island jelenleg tartott.

A felzavart tengerből számos cethal ütötte föl a fejét, egyik-másik odacsapta farkuszonyát az úszó sziget acéloldalához, úgyhogy a rengeteg műsziget megrendült a csapástól, de attól nem kellett tartaniuk, hogy Standard-Island nek ettől valami, bár csak csekély baja is essék.

Február 6-án délután a Fidzsi-szigetek eltűntek a szemhatáron. Polinézia határát elhagyta az úszó sziget, és Melanéziába érkezett.

Három nap egymás után folyvást nyugat felé ment Standard-Island, érintette eközben a déli szélesség 19°-át. Február 10-én arra a helyre jutott, ahol az Európából jövő gőzhajónak Standard-Island en ki kellett kötnie. Milliard-City térképén ezt a helyet megjelölték, mindenki jól ismerte. Az obszervatórium őrei éjjel-nappal talpon voltak. Száz meg száz távcső kémlelte a szemhatárt, lesték, várták a hajó jelzését... A város lakossága egyre izgatottabb lett. Ez afféle bevezetője lesz azoknak a fényes és világraszóló ünnepségeknek, amelyeket Walter Tankerdon és Dy Coverley házassága fog betetőzni.

Standard-Island nek tehát nyugodtan kellett ehelyütt vesztegelnie, és a parancsnok csak attól tartott, hogy a szűk tengerszorosban a tenger hatalmas áramlata ne ártson. Simcöe tengernagy kiadta erre vonatkozólag a rendeleteket, tisztjei pedig gondoskodtak arról, hogy ezeket az utasításokat végrehajtsák.

- Ez a helyzet határozottan igen érdekes! - jegyezte meg egy napon Yvernes.

Az édes pihenésnek szentelt ama két óra idején szólt így, amikor a kvartett tagjai el szoktak csevegni villásreggeli után.

- Az ám, és már akármilyen is Sébastien Zorn barátunknak a véleménye, nekünk éppenséggel nincs okunk megbánni, hogy Standard-Island re kerültünk...

- Zorn az ő örökös sirámaival mollban, tíz b-vel!... - tódította a javíthatatlan Pinchinat.

- Persze... főleg akkor, ha majd ennek a komédiának valahára vége szakad, és mi az utolsó negyedév honoráriumát is szépen zsebre dugtuk... - felelte mosolyogva a gordonkás.

- Hármat már pontosan kifizettek nekünk! - vágott közbe Yvernes. - S én nagyon helyeslem, hogy Frascolin, a mi talpraesett pénztárosunk hűségesen elhelyezte a New York-i banknál.

A „talpraesett” pénztáros csakugyan megtette ezt; a Milliard-City-beli nábobok közvetítésével az Unió legjobb hírű bankjánál helyezte el közös vagyonukat. Nem azért történt, mert a nábobokban nem bízott volna meg, hanem a szárazföldi bankot mégiscsak inkább választotta, mint a tengeren úszót, amelyik alatt néhol öt-hat ezer méter mélység tátongott, ami nem is tartozott a ritkaságok közé a Csendes-óceánon.

Míg cigarettáik és pipáik füstjeit élvezték teljes boldogságban, Yvernes még a következő vélekedést is megkockáztatta:

- A menyegzői ünnepségek, kedves barátaim, valóban ritka szépeknek ígérkeznek. Láthatjuk, hogy a mi főintendánsunk szívvel-lélekkel azon buzgólkodik. Lesz dolláreső, és bizonyára a Milliard-City-beli szökőkutak is mind csupa bort szöktetnek fel a magasba!... Hanem tudjátok-e, hogy mi híja lesz mégis a históriának?

- Talán olvasztott aranyeső, amely gyémántsziklákra zuhog alá?!... - kiáltott föl Pinchinat.

- Nem - felelte Yvernes -, hanem egy kantáta...

- Kantáta? - kérdezte Frascolin.

- Az ám. Igaz, hogy zene lesz, és mi bizonyára műsorunk legszebb, legalkalomszerűbb darabjait fogjuk játszani... de hiába, kantáta... a menyegzői dal... epithalamium mégsem lesz a fiatal házasok örömére...

- Miért ne lehetne? - mondta Frascolin. - Szedd össze csak minden versfaragó készségedet, és kovácsolj néhány effajta rímet: „szív” - „hív”, „szerelem” - „gyötrelem”, aztán rakj egymás mellé hosszú, különféle sorokat, add át poétai öntvényedet a mi derék muzsikakomponáló öregünknek, Sébastien Zorn barátunknak, ő majd megszólaltatja a húrokon...

- Nagyszerű ötlet! - rikkantott föl lelkesen Pinchinat. - Látod, vén medve, ez aztán neked való mulatság?!... Valami menyegzői műsor, úgymond pizzicato, allagro, molto agitato ... szívolvasztó corda... és kapunk egy hangjegyért öt dollárt!...

- Szó sincs róla! Semmi fizetség! - tiltakozott Frascolin. - Ez legyen az az obulus, amellyel a kvartett-társaság kedveskedik Standard-Island nábobjainak...

A gordonkás némi biztatgatás után ráadta a fejét, hogy a zene istennőjének adományát magából kiszedegesse, ha Yvernes-t a költészet istennője kellő ihlettel ajándékozza meg.

E nemes szerzőkohóból kerül majd ki a „kantáták kantátája” - az „énekek éneke” mintájára - a Tankerdon család és a Coverley család tiszteletére.

Február 10-én délután az a hír terjedt el, hogy északkeletről igen nagy hajó közeledik. Hogy kié és micsoda, még nem lehetett megismerni, minthogy tíz mérföldre járt Standard-Island től, s - a tenger fölött sűrű párák lebegtek a levegőégben.

A gőzhajó teljes erővel közeledett, és határozottan Standard-Island nek tartott. De valószínűleg csak holnap napfelkeltekor fog kikötni.

Ennek a hírnek leírhatatlan lett a hatása. Az asszonyok fantáziája megtelt csecsebecsékkel, divatárucikkekkel, műtárgyakkal, szóval mindazzal, amit az az ötszáz-hatszáz lóerejű gőzhajó, mint valami kelengyeszekrény magában rejtett.

Nem tévedtek. Az a hajó csakugyan Standard-Island re jött; reggelre a jobb parti kikötőbe kanyarodott be, árbocán a Standard-Island Company zászlója lengett.

Hirtelen újabb hír kapott szárnyra. Milliard-City minden lakosa megtudta: a kikötőbe érkezett gőzhajó árbocáról félig levonták a lobogót.

Mi történhetett?... Szerencsétlenség?... Halott van a fedélzeten?... Szomorú bevezetése volna a házasságnak, amely biztosítéka Standard-Island jövőjének.

Nem. Másként állt a dolog. A kikötőbe nem az a gőzhajó érkezett, amelyet Európából vártak, ez Amerikából jött, a Magdolna-öbölből. A kelengyeszállító hajó ráért még, hiszen az esküvőt február 27-re tűzték ki, ma pedig csak 11-e... megérkezhetik az még kényelmesen s idejében...

De mi járatban van az ideérkezett hajó?!... Miféle balhírekkel jött?... Miért vonták le félig a zászlót?... Miért küldte ide az Új-Hebridákig a vállalat igazgatósága, hogy felkeresse Standard-Island ot?

Talán valami nagy dolgot kell tudatniuk az úszó sziget nábobjaival? Nemsokára részletesen megtudtak mindent. Alighogy a kikötőbe horgonyt vetett a hajó, rögtön partra ugrott az egyik utas.

Fölismerték a társulat egyik főügynökét. A kikötőben összeverődött Milliard-City-beliek kérdésekkel ostromolták, de ő egyiknek sem mondott egy árva szót sem.

Felült haladéktalanul az egyik villamoskocsira, amelyik éppen indult a városba.

Tíz perc múlva a városháza elé érkezett, leszállt, és bejelentette magát a kormányzónál.

„Rendkívül fontos ügyben” kihallgatást kért tőle. Természetesen azonnal beeresztették hozzá.

Cyrus Bikerstaff hivatalos szobájában fogadta az ügynököt. Bezárta utána az ajtót. Alig telt el negyedóra, és íme, az előkelők tanácsának mind a harminc tagját telefon útján hívta össze a kormányzó.

A várost villámgyorsan különféle aggasztó hírek árasztották el. A kíváncsiság tetőfokára hágott.

Nyolc óra előtt húsz perccel az előkelők tanácsa s a két elnöki titkár ülést tartott a kormányzó elnöklete alatt. Az ügynök a következőket adta a gyűlés tagjainak tudtára:

- Január 23-án a „Standard-Island Company Limited”-nek ki kellett mondania a csődöt!...

William T. Pomering urat nevezték ki csődtömeg-gondnokká, felhatalmazták arra, hogy tőle telhetőleg mindent megtegyen a nevezett társulat érdekében...

William T. Pomering maga az ügynök volt.

Futótűzként terjedt el ez a lesújtó hír, de korántsem okozott olyan nagy rémületet, mint Európában az efféle hírek okozni szoktak. Nagyon természetesnek tartották. Pinchinat szerint Standard-Island nem egyéb, mint az Amerikai Egyesült Államok testének egyik elszakított tagja. Holmi bukásféle nem szokta bámulatba ejteni az amerikaiakat, még akkor sem, ha váratlanul jön. Ők az effélét az üzlet természetes kifejlési fokozatának tekintik, olyan esetnek, amellyel végül is le kell számolni, leszámolnak tehát vele. A nábobokat szokott flegmája ezúttal sem hagyta cserben.

A társulat megbukott - nos, hát jó!... Megtörténik ez a legbecsületesebb pénzvállalattal is.

Vajon sok-e a passzíva?... Bizonyára sok! Az ügynök szerint ötszázmillió dollár, tehát kétmilliárd... Mi lehet a bukás oka?... Valószínűleg spekulációk... oktalan spekulációk talán, mert lám, bukásra vitték a társulatot, pedig esetleg jól is üthettek volna ki... Nagyszabású vállalat...

Arkansasban új várost alapítottak, ám holmi váratlan földrengés - amelyre nem számíthattak előre - eltemette. A társulat igazgatósága nem hibás... Ha a föld jókora területen elsüllyed, miért ne szállhatna alább a részvények értéke?... Európa elég szilárd alapon nyugszik, és bizony ott is előfordulhat hasonló eset. Standard-Island et ez a veszély nem, és ez elegendő bizonyítéka annak, hogy mennyivel fölötte áll a világ minden szárazföldjének és szigetének.

Most arról van szó, hogy erélyesen intézkedjenek. A társulat aktívája ez idő szerint Standard-Island a rajta levő gépekkel, műhelyekkel, házakkal, parkokkal, mezőségével és hajórajával, szóval mindazzal, ami William Terson úszó szigetének a hátán van, továbbá a Magdolna-öbölben levő igazgatósági épületek. Ajánlatos-e egy új részvénytársaság alapítása, amely a bukottnak a vagyonát mindenestül szabott áron megveszi, vagy árlejtés útján megszerzi?...

Kétségkívül így kell tenni, habozásnak itt nincs helye. A vételár fedezni fogja a bukott társulat tartozásait. Van-e arra szükség, hogy idegen tőkékhez nyúljanak ennek az új társulatnak az alapításánál? Nem elég gazdagok-e a nábobok arra nézvést, hogy saját szakállukra átvegyék?

Sokkal előnyösebb, hogy Standard-Island eddigi bérlői most tulajdonosaivá válnak az úszó szigetnek; ők is éppen úgy el tudják kormányozni, mint a tönkrejutott társulat vállalkozó igazgatósága.

Hogy az előkelők tanácsának tagjai egyenként hány millióval rendelkeztek, az senki előtt sem volt titok. Ők pedig egytől egyig úgy döntöttek, hogy Standard-Island et meg kell venniük. Az átvétel eszközlésére a csődtömeg-gondnokot hatalmazták fel.

Ha a tönkrejutott társulat egyáltalán úgy hitte, hogy törlesztheti adósságait: csupán Standard-Island nábobjainak a pénzére számíthatott, hiszen a társulat legtöbb részvényét ők jegyezték.

A két hatalmas család és a két városrész közt nincs többé pártoskodás, így hát a dolog előreláthatólag nagyon simán fog lefolyni. Az Egyesült Államok angolszászai nem szoktak sokáig ide-oda tanakodni: a szükséges tőkét azon melegében alájegyzik. Idegen részvényeseket nem vonnak be a társulatba. Jem Tankerdon, Nat Coverley s még egynéhány dúsgazdag nábob négyszázmillió dollárt jegyzett. Az átvett vagyon ára fölött sem alkudoztak. Arról volt szó, hogy megveszik-e, vagy nem... a többit majd elvégzi a csődtömeggondnok.

A gyűlés nyolc óra tizenhárom perckor kezdődött a városház gyűléstermében. Amikor kilenc óra negyvenhét perckor feloszlott, Standard-Island tulajdonjoga az úszó sziget néhány dúsgazdag nábobjának a nevére volt átírva, az új vállalat cégneve pedig így hangzott: „Jem Tankerdon, Nat Coverley and Company.”

Sem az előbbi társulat bukása, sem az új társulat megalapítása valami számba vehető izgatottságot nem keltett Milliard-Cityben. Az egész dolgot természetesnek tartották, és ha még sokkal nagyobb összegről lett volna is szó, bizonyos, hogy csakhamar együtt lett volna az is.

A nábobok örvendtek, hogy ezentúl nem függenek egymástól, hanem ki-ki a maga ura Standard-Island en. A Csendes-óceán gyöngyé nek minden rangú és rendű polgára, a városi hatóság, a tengerészet és katonaság képviselői nem mulasztották el, hogy hálás köszönetüket ne fejezzék ki a Tankerdon és Coverley család fejénél, amiért Standard-Island jólétét oly hathatósan és sikeresen támogatták.

Nagy népgyűlést hívtak össze a parkban, és erre vonatkozólag indítványozták, hogy hármas „hurrá” és „hip” harsogjon a megmentők tiszteletére. Azon nyomban deputációt menesztettek a Coverley- s Tankerdon-palotákba.

A küldöttséget mindkét helyen nagyon szívesen fogadták, és biztosították afelől, hogy semminemű változás nem fog beállni Standard-Island életében. A hatóságok maradnak a régiek, a tisztviselők állása és fizetése szintén az és olyan lesz, mint eddig volt.

Hogy is lehetett volna ezen változtatni?

Ebből kifolyólag: Ethel Simcöe tengernagy maradt a tengerészetnek a főintézője, ő határozta meg Standard-Island útját, haladásának sebességét, tekintetbe véve az előkelők tanácsa által jóváhagyott menettervet. A katonaság parancsnoka továbbra is Stewart ezredes. Az obszervatórium hivatali kara is maradt a régi, a malecarliai király állását nem fenyegette semmi veszély. Szóval minden ügyvitel a régi kezekben maradt, még Athanase Dorémus urat sem mozdították el fölösleges állásától, pedig szegény feje aligha kap tanulót tánc- és illemtani előadásaira.

A kvartett tagjaival kötött szerződés felbontására sem gondoltak, mindvégig megkapják azt a rengeteg tiszteletdíjat, amelyet szerződésük alkalmával felajánlottak nekik.

- Már az igaz, hogy rendkívüli emberek, azok voltak és azok maradnak! - vélekedett Frascolin, amikor meghallotta, hogy mindent a legjobban intéztek el.

- Tudod-e, miért? - kérdezte Pinchinat. - Azért, mert mindig tele van a zsebük.

- Talán fel kellett volna használnunk ezt a gazdacserét arra, hogy felbontsuk a szerződésünket - dörmögte Sébastien Zorn, aki még mindig abban a régi oktalan elfogultságban leledzett Standard-Island iránt.

- Felbontani?! - kiáltotta „Őfelsége”. - No hiszen, csak próbáld meg!...

Ezt mondván, bal kezének öt ujját olyanformán terpesztette szét és fogta össze, mintha a negyedik húrt nyomogatná a mélyhegedűn, olyan arcul legyintéssel fenyegette a gordonkást, amelynek a gyorsasága másodpercenként kilencedfél méterre becsülhető.

Hanem egy állásnak mégiscsak változnia kellett. Cyrus Bikerstaff kormányzó, aki eddig a Standard-Island Company képviselője volt az úszó szigeten, a dolgok jelen állásában úgy hitte, hogy kormányzói tisztéről le kell mondania. És csakugyan ésszerű is volt így cselekednie. A felmentést meg is adták neki, mégpedig a lehető leghízelgőbb formában. A két elnöki titkárt, mint tekintélyes részvényeseket a társulat bukása igen érzékenyen sújtotta, jóformán tönkrejuttatta, ők tehát elhatározták, hogy a legközelebb elinduló gőzhajóval elhagyják Standard-Island et.

Cyrus Bikerstaff egyébiránt úgy határozott, hogy az utazás befejezéséig ellátja hivatalát.

Eszerint Standard-Island en a gazdacsere egészen simán, minden zavar és féltékenykedés nélkül folyt le. Mindezt oly gyorsan ütötték nyélbe, hogy a csődtömeg-gondnok az új tulajdonosok és az előkelők tanácsának aláírásával felszerelt szerződési okiratokat zsebre rakva, otthon való intézkedés végett még aznap elindult Standard-Island ről.

Callistus Munbar urat, ezt a tekintélyes állású férfiút, a szépművészetek és ünnepségek fő-intendánsát állásában egyszerűen megerősítették. Bizony, talpraesettebb és szakértőbb embert erre a tisztségre sehol sem találhattak volna a földkerekségén.

- Most már minden rendben van. Standard-Island jövőjét nem fenyegeti semmi veszély, nincs mitől félnünk! - mondta Frascolin.

- Majd elválik!... - mormogta a vastag nyakú gordonkás.

Ilyen körülmények közt még csak Walter Tankerdon és Dy Coverley menyegzője volt hátra.

A két családot, íme, most már vagyoni érdekek is egymáshoz fűzték, s ez a kapocs tudvalevőleg a világ bármely részén a legerősebb szokott lenni. Milyen szép remények vártak Standard-Island lakóira! Mióta az úszó sziget a dúsgazdag nábobok birtokává lett, mintha még függetlenebb, mintha még inkább a maga ura volna; széttört most már az a bilincs is, amely eddig anyagilag a Magdolna-öbölhöz láncolta.

Most már senki sem gondolt egyébre, mint a küszöbön levő ünnepségekre.

Szóljunk-e először arról a boldogságról, amely a jegyesek arcára hintette ragyogó sugarát?

Hiszen a szó gyámoltalan ennek méltó festésére!... A mátkapár nem tudott elszakadni egymástól. Eleinte úgy látszott, hogy hagyományos házasság lesz ez az ő házasságuk, és íme, most tűnt csak ki, hogy az égben kötötték!... Szerették egymást! Mit törődtek az anyagi kérdésekkel?!... Mindkettejükben ott volt a biztosíték arra, hogy pénz nélkül is boldogok legyenek: Walternek arany a szíve, arany a Dyé is - természetesen képes értelemben, bár ha éppen úgy tetszik, szó szerinti értelemben szintén rájuk illik. Isten is egymásnak teremtette őket!... Számlálták a napokat, órákat, amelyek február 27-től elválasztotta őket. Csak azt sajnálták, hogy miért nem hatolt el Standard-Island a 180. szélességi fokig!... Mert ha nyugat felől ment volna oda az úszó sziget, akkor egy napot kitörülhetnének a kalendáriumból, és így a mátkapár huszonnégy órával előbb lehetne boldog!... De nem, a menyegzőt akkor fogják tartani, amikor a távolban feltűnnek az Új-Hebridák ormai. Már ebbe úgy-ahogy, de mindenesetre bele kellett törődniük. Azt is meg kell jegyeznünk, hogy a csodaszép kelengyét szállító gőzhajó még nem érkezett meg Európából. A két szerelmes ezzel sem törődött. Miért kell az ő boldogságukhoz külső cifraság?... Nem elég-e a kölcsönös szeretet?...

Ámde családjaik, barátaik, Standard-Island összes lakói makacsul ragaszkodtak ahhoz, hogy a menyegző páratlanul fényes legyen. Napról napra makacsul kémlelték látcsöveikkel a keleti szemhatárt. Jem Tankerdon és Nat Coverley nagy jutalmat tűztek ki annak, aki a közeledő gőzhajót először pillantja meg, azt a gőzhajót, amely oly sokáig... sokáig késik...

Ezenközben az ünnepségek műsorát a leggondosabban összeállították. Lesznek nyilvános versenyjátékok, fogadások, estélyek, esküvői szertartás a katolikus és protestáns templomokban, díszestély a városház összes termeiben és népünnep a parkban. Callistus Munbar mindenütt ott sertepertélt; sürgött-forgott szerteszéjjel... feláldozta magát... agyonfáradt... tönkretette az egészségét... Eh, de oda se neki!... Már ez a vérében van, olyan, mint a villámvonat, ha akarna, sem tudna megállani.

A kantáta is elkészült. Yvernes, a költő és Sébastien Zorn, a zeneszerző méltónak bizonyult egymáshoz. A kantáta előadására külön énekkart szerveztek. Óriási hatása lesz, ha majd a villanyvilágítású obszervatórium-téren elénekli a hatalmas kar. Az ifjú pár azután az anyakönyvvezetőhöz megy, onnan a tündéri fényben úszó városon keresztül a templomokba, ahol őket Isten színe előtt össze fogják adni.

Végre valahára jelezték az epedve várt hajó közeledését. A jobb parti kikötő őreinek egyike látta meg először, ő rakta zsebre a jutalomdíjul kitűzött szép nagy summa dollárt.

Február 19-én délelőtt 9 órakor kanyarodott be a hajó a kikötőbe; rögtön megkezdődött a kirakodás. Nem sorolhatjuk föl a legjobb akarattal sem azt a rengeteg csecsebecsét, műtárgyat és divatcikket, amely ott halomban hevert. Csak annyit jegyzünk meg, hogy a Coverley-palota tágas termeiben kiállítást rendeztek belőlük. Egy árva lélek sem akadt Standard-Island en, aki meg ne kívánta volna nézni. Meglehet, hogy más gazdag ember is összevásárolhat ennyi árut, de ezt a műízlést utánozni hasztalan akarná; a város lakói nem teltek be a bámulattal. Ha valaki az egyes tárgyakról is tudomást kíván szerezni, ám nézze meg a két helyi lap február 21-i és 22-i számait, azokban közölték a tárgyak jegyzékét. Ha akadna olyan nő a világon, akit még ez a kelengye sem elégíthetne ki - no, hát akkor megelégedés ezen a sártekén nincs is.

- Mennydörgős mennykő!... - kiáltott föl Yvernes, amint barátaival a Coverley-palotából kijött. - Teringettét!...

- Mennydörgős mennykő!... - duplázott rá Pinchinat. - Teringettét! Nekem is ez csúszott a nyelvem hegyére!... Coverley kisasszonyt érdemes volna feleségül venni hozomány nélkül, édes szép magáért!...

A két szerelmes nem sokat nézegette a kelengye csodadolgait.

Standard-Island a gőzhajó megérkezése után újra nyugat felé vette útirányát, hogy az Új-Hebridákhoz közeledjék. Ha még február 27-e előtt jutnak a szigetcsoport valamely szigetéhez, rögtön partra kell szállítaniuk Szárol kapitányt és embereit, és azután Standard-Island visszatér a Magdolna-öbölbe.

Az úszó sziget kormányzását nagyon megkönnyítette ezen a tengerrészen Szárol kapitány helyismerete, aki idevaló lévén, igen jól tudta az utat. Simcöe tengernagy felszólítására állandóan az obszervatórium tornyán tartózkodott. Ha az első sziget hegyormai feltűnnek, nem lesz nehéz eligazodni Erromangóig, amely keleti részén van az Új-Hebridáknak, így a tengeri utat veszélyeztető sziklákat is könnyen kikerülhetik.

Merő véletlen-e?... Vagy Szárol kapitány szeretne még az úszó szigeten lenni a menyegzői ünnepségek alatt?... Ugyanis rendkívül meglassította Standard-Island haladását. Az első szigeteket csak február 27-én reggel pillantották meg, tehát éppen azon a napon, amikorra az esküvőt tűzték ki...

Egyébiránt ez nem valami lényeges dolog. Walter Tankerdon és Dy Coverley házassága nem lesz kevésbé boldog, ha az Új-Hebridák előtt megy is végbe az esküvő. Ha pedig a derék malájok - amint nem is titkolták - nagyon szeretnének akkor még Standard-Island en lenni - nos hát, legyenek szemtanúi a fényes ünnepségeknek!...

Néhány lakatlan szigetecske mellett ügyesen elhajóztak, és Tauna-szigetet délen elhagyva, egyenesen Erromangónak tartottak.

Sébastien Zorn, Frascolin, Yvernes és Pinchinat ezen a helyen nincsenek is olyan messze, legföljebb háromszáz tengeri mérföldre jártak a két francia birtoktól: Loyalty-től és Új-Kaledóniától. Ide szokták a franciák küldeni a gályarabokat, Franciaországtól számítva a földgömbnek éppen a másik felére...

Erromango szigete csupa erdő és hegy, a síkságok termékenyek. Simcöe tengernagy mintegy mérföldre a Cook-öböltől megállította Standard-Island et. Közelebb nem volt tanácsos menniük, mert csupa korallszikla állta el a hajózható utat. Cyrus Bikerstaff sem gondolt arra, hogy akár itt, akár más szigeteknél hosszabb ideig állapodjék meg. Az ünnepség után rögtön partra kell szállítania a malájokat, innen az Egyenlítő felé tér vissza Standard-Island, hogy aztán útját folytatva, a Magdolna-öbölnek tartson.

Délután egy órakor állt meg az úszó sziget.

A városi hatóság általános munkaszünetet rendelt el. Hivatalnokok, katonák, tengerészek ma mind szabadságot kaptak, csak a vámőrök nem távozhattak állomásaikról ma sem. A pompás időben könnyed tengeri szellő frissítette föl a levegőt. Szinte úgy érezhette az ember: a Nap is ünnepet akar ülni a mai napon...

- Úgy tetszik, mintha a koronás Nap is respektálná a nábobok parancsát... - jegyezte meg Pinchinat. - S ha Józsua példájára azt parancsolnák neki, hogy álljon meg, bizonyára megtorpanna az égen... Ó, aranyborjú mindenhatósága!

A főintendáns által megállapított ünnepi program egyes pontjaival nem foglalkozunk. Három óra tájban a városbeliek, a mezőség és a kikötők lakói özönlöttek a partra, a műfolyó mindkét partja mellé. Az előkelők a nép közé vegyültek. A versenyjátékok megkezdődtek, az értékes díjak erősen buzdították a vetélkedőket. Szabad ég alatt táncra perdültek a vigadozók. A legfényesebb bált azonban a kaszinó dísztermében tartották, ahol a hölgyek, leányok és gavallérok éppen oly kecsesen, mint tűzzel táncoltak. Yvernes és Pinchinat szintén forgatták a bájos milliomos kisasszonyokat. Soha „Őfelsége” ilyen szellemes, ilyen sziporkázó kedvében nem volt, mint ma. Csak úgy szikrázott az elméje.

A Tankerdon család és a Coverley család apraja-nagyja részt vett a bálon, és a menyasszony bájos húgai együtt örvendeztek Dy-jel. Dy kisasszony Walterrel karon fogva sétálgatott, ami a szabad amerikaiaknál éppenséggel nem ütközik az illem szabályaiba. Mindenki sietett valami jót kívánni a szép párnak, virágokkal kedveskedtek és nyakra-főre dicsérték. A két boldog teremtés szeretetre méltó nyájassággal fogadta a jókívánatokat. Majd válogatott, fölséges frissítőket hordoztak körül a szolgák. Az ünnepi hangulat ettől kezdve még inkább fokozódott.

Este fénytengerben úszott a park... Soha ilyen ragyogást! A Nap bölcsen cselekedett, hogy pihenőre tért, mert bizony szégyenkeznie kellett volna ettől a mű világosságtól, amely az éjjelből nappalt varázsolt.

Kilenc és tíz óra közt elénekelték a kantátát. A költő és zeneszerző iránt való tekintetből nem mondhatjuk el, hogy minő hatással. Ekkor érezte először életében a gordonkás, hogy Standard-Island iránt érzett igazságtalan elfogultságának a jege mintha olvadoznék...

Amikor a toronyóra tizenegyet ütött, hosszú menet indult meg a városháza felé. Walter Tankerdon és Dy Coverley övéi közt haladt. A város összes lakossága kísérte őket végig az első sugárúton.

A városház nagytermében várakozott rájuk Cyrus Bikerstaff. Most fogja a legszebb mátkapárt összeadni, mióta Standard-Island anyakönyvvezetői hivatalának a főnöke.

Hirtelen nagy zsivaj támadt a bal parti városrészben.

A menet megállt az út közepén.

Ugyanekkor puskák ropogása hallatszott ugyanonnan.

A rákövetkező pillanatban vámőrök rohantak a városháztérre. Egyik-másik sebesülten futott.

A rémület tetőpontra hágott, a tömeget esztelen kapkodás szállta meg, amint az váratlan és ismeretlen veszély idején szokott történni...

Cyrus Bikerstaff megjelent a városház erkélyén; mellette állt Simcöe tengernagy, Stewart ezredes és néhány előkelő milliomos.

A vámőrök elmondták, hogy Standard-Island et mintegy három-négyezer új-hebridai bennszülött támadta meg, élükön pedig Szárol kapitány áll.