Jules Verne

Bombarnac Klaudius

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2020

EPUB ISBN: 978-963-453-709-0

MOBI ISBN: 978-963-453-710-6

Tartalomjegyzék

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

IV.

Rendszerint bizalmatlan vagyok az utazási tapasztalatok iránt. E tapasztalatok mindenkor subjectivek (alanyiak), ezt a szót csak azért használom, mert divatos, noha igazában soha sem tudtam, hogy voltaképen mit jelent. A vidám kedélyű ember vidám szinben fogja látni a dolgokat, a szomorú ember pedig szomorú szinben. Demokritos a Jordán partját és a Holt-tenger fövenyét is elragadó látványnak nyilvánította volna, Heraklitos ellenben a nápolyi öblöt és a Bosporus partjait is mogorva, barátságtalan tájnak. Nekem szerencsés természetem van; - bocsássa meg az olvasó, ha ezen elbeszélésbe a saját személyemet is belekeverem, de nagy ritkaság, hogy egy iró össze ne vegyítse önmagát azzal, a mit elbeszél. Ezt bizonyítják Hugo Viktor, Dumas, Lamartine és annyi más iró művei. Shakespeare kivételt tesz, de én nem vagyok Shakespeare. Igaz, hogy Lamartine, Dumas és Hugo Viktor se vagyok.

Azonban bármily nagy ellensége legyek is Schopenhauer és Leopardi tanainak, be kell vallanom, hogy a Kaspi-tenger partjai búskomoraknak és elszomorítóknak látszottak előttem.

A partvidék mintegy kihalt; nincs ott se növényzet, se madár. Nem is igazi tengeren érzi ma-gát az ember. Pedig bár a Kaspi-tenger igazában nem egyéb egy nagy tónál, a mely huszonhét méterrel alantabb fekszik a Közép-tenger szinvonalánál, e tavon néha rendkivül erős viharok uralkodnak. A hajónak nincs rajta elég tág tere, mint a tengerészek szokták mondani. Mi az a pár száz kilométernyi szélesség? Az ember akár kelet, akár nyugat felé hamar partot ér és menhelyet nyujtó kikötők sincsenek nagy számmal, sem Ázsia, sem Európa felől.

Körülbelül száz utas van az «Astara» fedélzetén, köztük számos kaukáziai, a kik Turkesztánnal állnak kereskedelmi összeköttetésben. Ezek nem fognak bennünket elkisérni a mennyei birodalom keleti tartományáig.

A transkaspii vasút már néhány év óta van forgalomban Uzun-Ada és a khinai határszél közt.

E kikötő és Szamarkand közt az állomások száma nem kevesebb hetvenháromnál. E vonalon kell tehát a legtöbb utasnak elhagynia a vonatot. Ezekkel nincs miért törődnöm és nem is fogom az időmet arra vesztegetni, hogy őket tanulmányozzam.

Tegyük fel, hogy akad köztük egy érdekes egyéniség; tanulmányom tárgyává teszem, ki-fürkészem «a lelke mélyeig»... aztán épen a döntő perczben a faképnél hagy.

Nem! egész figyelmemet azok számára tartogatom, a kikkel mindvégig együtt fogok utazni.

Ezek közé tartozik Ephrinell Fulk és talán az a bájos angol nő is, a ki nyilván Pekingbe utazik.

Uzun-Adában más utitársakat is fogok találni. A mi a franczia házaspárt illeti, erről még semmit se tudok; de a tengeren való átkelés nem fog elmúlni a nélkül, hogy meg ne tudjam, mit tartsak róluk. Velünk utazik két khinai is, a kik kétségkivül hazájukba térnek vissza. Ha csak száz szót tudnék a «kuen-hoa» nyelvből, a mely a mennyei birodalom lakóinak társalgási nyelve, talán használhatnám valamire e furcsa spanyolfal-alakokat. Valóban legnagyobb szükségem volna egy legendaszerű alakra, egy rejtélyes hősre, akár előkelő főúr legyen, akár haramia, a ki inkognito utazik. Szóval, ne feledkezzünk meg kettős szerepünkről: reporter a tényekre nézve, interviewer az egyénekkel szemben, soronkint ennyi meg ennyi centime honoráriummal, és válogassuk meg jól az embereinket. A helyes választás félsikerrel ér fel.

A faburkolatú lépcsőn lementem a hajó szalonjaiba. Egyetlen szabad helyet se lehetne találni.

A kabinokat már elfoglalták azok az utazók és utazónők, a kik a hajó hánykódásától és a tengeri betegségtől félnek. Lefeküdtek, mihelyt hajóra szálltak és fel se kelnek, mig a hajó ki nem köt az uzun-adai rakparton. Más utasok kabin hiányában a pamlagokon telepedtek le apró podgyászaik közé és meg se mozdulnak többé a helyeikről. Tessék regényes egyéniségeket keresni ezen alvók közt, kiket a tengeri betegség fenyeget.

Én, részemről, a fedélzeten szándékozom tölteni az éjszakát. A legelső ember, a kit meg-pillantok, az amerikai, a ki épen elvégezte a ládája és a fogai rendbeszedését.

- Hinné-e ön, - kiáltá, - hogy az a részeges muzsik még borravalót merészkedett tőlem kérni?

- Remélem, semmit se vesztett el, Ephrinell úr, - mondám.

- Szerencsére semmit.

- Szabad-e tudnom, hány fogat visz ön be Khinába ezekben a ládákban?

- Egy millió nyolczszázezret, nem számítva a bölcseségfogakat.

És nagyot nevetett ezen az élczen, melyet útközben bizonyosan számtalanszor ismételt már.

Magára hagytam Ephrinellt és felmentem a kerékburkokat egymással összekötő hídra.

Az ég elég derült. Az éjszaki szél fokozódni látszik. A távolban hosszú zöld fodrok futnak végig a tenger tükrén. Lehetséges, hogy az éjszaka viharosabb lesz, mint hittem volna. A gőzös elején számos utas tanyázik: rongyokba burkolt turkománok, beesett szemű kirgizek, kivándorló muzsikok, szóval csupa szegény ördögök, a kik a hajópárkány mellett heverésznek. Csaknem valamennyien pipáznak, vagy ennivalókon rágódnak. Némelyek alvással igyekeznek pótolni erejüket a kiállott fáradalmak után, vagy talán megcsalni az éhségüket.

Arra gondoltam, hogy egy sétát teszek a csoportok közt. Olyan vagyok, mint a vadász, a ki cserkészik, mielőtt lesbe állna. Itt vagyok a podgyász-halmaz előtt, a melyre oly vizsga pillantásokat vetek, mint egy vámőr.

Figyelmemet egy elég nagy fenyűfa-láda vonja magára, melyre a kátrányos ponyva egyik szöglete csügg alá. A ládának hossza-széle egy méter, magassága egy méter nyolczvan czenti-méter. Itt helyezték el azzal a gondossággal, melyet az oldalára orosz nyelven írt következő szavak követeltek: Üvegneműek. - Törékeny. - Óvni kell a nedvességtől, - és a következő megjegyzések, a melyek figyelembe vétettek: Fenn - Lenn. Végre a ládán a következő czím volt olvasható: «Klork Czinka kisasszony, Sa-Kua sugárút, Peking, Pecsili tartomány, Khina.»

Ez a Klork Czinka - mint a neve mutatja - kétségkivül román nő és a Grand Aziatik vonalon küldet magának üvegneműeket. Talán a mennyei birodalom raktárai nincsenek kellőleg fölszerelve ezen árúczikkel. De ezen esetben hogyan bámulhatják a szép mennyei hölgyek mandula alakú szemeiket és a hajdíszük művészi alkotványát?

A harang megkondúl és a hat órai ebédet jelenti. A «dining-room» (étterem) a hajó előrészén van. Bemegyek és már mintegy negyven utast találok az asztal körül.

Ephrinell Fulk körülbelül a terem közepén telepedett le. Egy hely a szomszédságában üres levén, int felém, hogy foglaljam el; mire én sietek is azt hatalmamba ejteni.

Nem tudom, véletlenség volt-e, de az angol hölgy ült balról Ephrinell Fulk mellett, a ki beszélgetett vele, s jónak látta őt nekem is bemutatni.

- Bluett Horáczia kisasszony, - mondá.

Szemben velünk a franczia házaspár, a mely épen nagy figyelemmel böngész az étlapon.

Az asztal tulsó végén, a merről az ételeket hordják föl, a hol legelébb jutni a tálakhoz, a német utazó terpeszkedett. Erős, izmos, piros arczú, szőke hajú, vöröses szakállú, kövér kezű úr, a kinek hosszú orra akár ormánynak is beillik. Egész megjelenése olyan, mint a korai elhizástól fenyegetett népfelkelési tiszteké.

- Ez egyszer nem késett el, - mondám Ephrinell Fulknak.

- Az ebéd idejét mindenkor pontosan megtartják a német birodalomban, - viszonzá az amerikai.

- Nem tudja, ki ez a német?

- Weisschnitzerdörfer báró.

- És ezzel a névvel Pekingig akar utazni?

- Pekingig; ép úgy, mint az az orosz őrnagy, a ki az Astara kapitánya mellett ül.

Szemügyre veszem az illetőt. Mintegy ötven éves ember lehet, valódi orosz typus; haja és szakálla őszülni kezd, arcza megnyerő. Én tudok oroszul, neki tudnia kell francziáúl.

Talán épen ő az az útitárs, a kiről ábrándoztam.

- Ön ezt az urat őrnagynak mondta, Ephrinell úr.

- Úgy van; orvos az orosz hadseregben és Noltitz őrnagy a neve.

Ez az amerikai határozottan túltesz rajtam, pedig nem is reporter.

A hajó hányódása még nem nagyon érezhető, mindenki jóizűn eszik. Ephrinell Fulk Bluett Horáczia kisasszonynyal beszélget, és én teljesen értem, hogy ez a két igazi angol-szász természet így vonzódik egymáshoz.

Az egyik fogakkal, a másik hajjal kereskedik. Bluett Horáczia kisasszony egy nagyobb londoni házat képvisel, a «Holmes Holme» czéget, melynek a mennyei birodalom évenkint két millió font sterling értékű hajat szállít. A kisasszony Pekingbe utazik, hogy ott irodát állítson, melyben a mennyei birodalom mindkét nemü alattvalóinak fejeiről learatott áruczikkek össze fognak gyűjtetni. Az üzlet annál kedvezőbbnek igérkezik, mivel a «Kék Lotosz» czimet viselő titkos társulat erősen izgat a czopfok eltörlése mellett, a melyek a khinaiaknak a mandsu-tatárok által való leigáztatását jelképezik.

- Helyes! - mondám magamban. - Egyfelől Khina Angolországba küldi a haját, másfelől Amerika Khinába szállítja a fogait. Igen szép és barátságos csereviszony.

Egy negyedóra óta ülünk az asztalnál. Eddig még semmiféle rendkivüli eset sem történt. A szemközt ülő pár figyelni látszik ránk, mikor francziául beszélünk. Arczuk nyilvánvaló örömöt árul el és már is látható, mennyire ohajtanának a társalgásunkba elegyedni. Nem csalódtam tehát: földieim, de még nem tudom, milyen kategoriába tartoznak.

E perczben hullámverődés következményei kezdenek észrevehetőkké válni. A tányérok rezegnek és csörömpölnek, a kések, villák és kanalak összeütődnek, a poharak tartalma részben kiömlik az abroszra, a függő lámpák elhagyják a függőleges irányt, vagyis inkább a székek és az asztal engedelmeskednek a hullámverés szeszélyeinek.

- Ah! - mondá az amerikai, - a kedves Kaspi-tenger háborogni kezd.

- Szokott ön tengeri betegségben szenvedni? - kérdém.

- Oly kevéssé, mint egy tengeri malacz.

- Hát ön, kisasszony? - kérdé a szomszédnőjéhez fordulva.

- Soha, - felelé Bluett Horáczia kisasszony.

Az asztal túlsó oldalán ülő pár is vált nehány szót francziáúl.

- Nincs bajod, feleség?

- Nincs, Adolf... még nincs... de ha tovább is így tart... megvallom, hogy...

- Akkor, Karolina, fel kell menned a fedélzetre. A szél kissé éjszak felé fordult és az Astara nem sokára tajtékot fog túrni az orrával.

E kifejezés arra vallott, hogy «Caterna úr» - mert ez a neve, - tengerész volt, vagy még most is az. E körülmény magyarázta meg azt is, hogy járásközben hintázza magát.

A hajó most már csakugyan erősen hánykódik. Az utasok többsége nem birja elviselni.

Mintegy harminczan, férfiak és nők egyaránt felkeltek az asztaltól és felmentek a fedélzetre friss levegőt szivni. Csak mintegy tizen maradtunk az étteremben, ideértve a kapitányt is, a kivel Noltitz őrnagy egész nyugodtan társalog. Úgy látom, hogy Ephrinell Fulk és Bluett kisasszony teljesen megszokták már a tengeri utazásnak ezt a baját. A német báró úgy iszik és eszik, mintha valamely müncheni, vagy frankfurti sörházban volna. Kését a jobb kezében, villáját a balban tartja, a húst apró darabokra vágja, megsózza, végig önti mártással s aztán késével dugja be a bajusza alá... Piha! mily ronda teuton szokások! De bármint legyen is, erősen tartja magát és a hánykódások miatt ugyan egy falattal se fog kevesebbet enni, sem egy kortytyal kevesebbet inni.

Nem messze tőle a mennyei birodalom két fia ül, a kiket kiváncsian veszek szemügyre.

Az egyik körülbelül huszonöt éves, előkelő magatartású fiatal ember; arcza igen csinos, daczára sárga bőrének és khinai metszésű szemeinek. Nehány év, melyeket kétségkivül Európában töltött, bizonyos mértékben európaiasabbá tette a modorát, sőt az öltözetét is.

Bajusza finom, szeme szellemes, haját inkább a franczia, mint khinai divat szerint fésüli. Vig kedélyű, szeretetreméltó fiúnak látszik, a ki bizonyára ritkán megy fel a «búbánat tornyára», mint a khinaiak szokták mondani képes kifejezésökkel.

Ellenben a társa, a kivel e fiatal ember különben nagyon kevéssé látszik törődni, valódi typusa a mozgó fejű khinai bábuknak. Életkora ötven-ötvenöt év, arcza semmitmondó, a koponyája félig le van borotválva, a czopfja a hátán lóg, öltözete a hagyományos khinai divat szerint készült és hosszú tarka felöltőből, zubbonyból, övből, bő bugyogóból és papucsokból áll.

Valóságos khinai porczellán alak. Ő már csakugyan nem birja elviselni a hajó erős hánykódásait s egy erősebb hintázás után, melyet a tányérok hosszas csörömpölése követ, felkel és eltünik a hajólépcsőn. A fiatal khinai egy könyvet nyújt felé, melyet az asztalon felejtett, utána kiáltván:

- Cornaro!... Cornaro!

Mit keres ez az olasz név egy khinai ajkán?... Vajjon ez a khinai a Boccaccio nyelvét beszéli-e?...

A «XX-ik Század»-nak joga van ezt tudni és meg fogja tudni.

E közben Caternáné asszonyság is nagyon elsápad; felkel és Caterna úr követi a fedélzetre.

Az ebéd befejezése után Ephrinell Fulkot és Bluett kisasszonyt, a kik folyó árakról és provi-ziókról beszélgetnek, magukra hagyom, és felmegyek egyet sétálni a hajó hátuljára. Az éjszaka csaknem teljesen beállt. Gyors fellegek, melyeket a szél kelet-nyugati irányba hajt, el-elta-karják az égboltozat magasabb zónáit. Itt-ott egy-egy csillag pislog. A szél folyvást növekszik.

A gőzös lámpája ide-oda inog az előárboczon. A két megerősített lámpa a hullámverődéshez képest hosszú vörös, vagy zöld fényt áraszt a háborgó vizekre.

Csakhamar megpillantom Fulk Ephrinellt. Miután Bluett Horáczia kisasszony visszavonult a kabinjába, az amerikai a hajó hátulsó szalonjában akar keresni egy pamlagszögletet, hogy kissé pihenhessen. Jó éjt kivánok neki és elválok tőle, miután ő is hasonló kivánsággal tisztelt meg engem.

Én, részemről, a takarómba burkolódzva, a fedélzet valamelyik zugában fogok aludni, mint egy matróz, a kinek nincs őrszolgálata.

Csak nyolcz az óra. Szivarra gyújtok és terpedt léptekkel, hogy a hajó ingásainak ellenáll-hassak, el kezdek sétálni a korlát mellett. Az első osztályú utazók már letakarodtak a fedélzetről; csaknem egyedül vagyok. A két kerékburok közt levő nyiláson a másodkapitány jár-kel fel s alá és ügyel a mellette álló kormányosra. A kerék lapátjai keményen verdesik a tengert; csaknem mennydörgésszerű robaj hallatszik, mikor az egyik vagy a másik kerék a levegőben forog. Sűrű füst gomolyog elő a kürtőből, mely sűrűn hányja ki a szikrákat is.

Kilencz órakor már egészen sötét van. Figyelmesen nézek, vajjon nem láthatni-e a távolban valahol hajólámpást... de hiába erőltetem szemeimet; a Kaspi-tengeren igen kevés hajó jár.

Csupán a tengeri madarak, főleg a sirályok kiáltása hallatszik, melyek magukat a szél kényének átengedve röpködnek.

Sétám közben egy gondolat gyötör: hátha utazásom a nélkül fog véget érni, hogy hasznot húzhatnék belőle a lapom számára?... A szerkesztőség engem tenne érte felelőssé és igaza volna. Hogyan! Egyetlen kalandom se akadjon Tiflisztől Pekingig?... Ez nyilván az én hibám volna. El is vagyok szánva, hogy ezt az ügyetlenséget minden áron elkerülöm.

Fél tizenegy óra körül jár az idő, mikor egy padra ülök az «Asztara» hátulján. De a szél oly erős, hogy nem maradhatok ott.

Felkelek tehát és a hajó korlátjába kapaszkodva, előbbre megyek, A kerékburkok közt, a hid alatt, a szél oly erősen czibál, hogy a kátrányos ponyvával beborított málhahalmaz mellett kell menhelyet keresnem. Lefekszem a ládák alá, beburkolódzom a takarómba, a fejemet a kátrányos ponyvához támasztom és csakhamar elszenderedem.

Egy kis idő mulva sajátszerű zajra ébredek. Honnét származik ez a zaj? Figyelek... Szinte azt hihetném, hogy valaki horkol a fülem mellett. «Kétségkivül valamelyik másodosztályú utazó», gondolom magamban. Bizonyára belopódzott a ponyva alá, a ládák közé és igen jól érezheti magát e rögtönzött kabinban. Daczára a világsugárnak, mely az iránytű szekrénye lámpájának alsó részén átszűrődik, semmit sem láthatok. Ismét hallgatódzom... A zaj megszünt. Körülnézek... A fedélzet e végén senki sincs, mert a másodosztályú utasok a hajó előrészén feküdtek le. Kétségkivül álmodtam... E gondolattal újra visszafekszem a helyemre.

Ezúttal semmi kétség nem lehet. A horkolás újra kezdődik, és meggyőződöm, hogy abból a ládából ered, a melyhez a fejemet támasztottam.

- Lelkemre! - mondom magamban, - ebben a ládában valami állat van.

Állat?... De milyen?... Kutya?... Macska?... Nem! Miért rejtettek volna házi állatot e ládába?

Tehát vadállat... párducz, tigris, vagy oroszlán...

Ezen a nyomon indulok tovább. Vadállatokat küldenek valamely közép-ázsiai állatsereglet, vagy valamelyik oda való szultán számára... Ez a láda ketrecz és ha a ketrecz ajtaja kinyil-nék... ha a vadállat kirohanna a fedélzetre... milyen úti kaland volna ez!... milyen tárczaczikk-anyag!... És lássák, mennyire túlcsaponghat egy hirszomjas reporter nekihevült képzelme; mindenáron tudnom kell, kinek a czimére küldik ezt a vadállatot. Vajjon csak Uzun-Adáig megy-e, avagy Pekingig... A czimnek a ládán fel kell irva lennie.

Meggyújtok egy nagy csomó viaszgyufát, a melyek csöndesen égnek, minthogy a szélnek háttal állok.

Mit látok a gyufa világánál?

A láda, melybe a vadállat be van zárva ugyanaz, a melyen e czím olvasható: «Klork Czinka kisasszonynak, Sa-Kua sugárút, Peking, Khina»...

Az én vadállatom törékeny!... Az én oroszlánomat óvni kell a nedvességtől!... Ám legyen! De miért küldet magának egy vadállatot ilyen megjegyzésekkel ellátott ládában Klork Czinka kisasszony, az a csinos... mert csinosnak kell lennie... az a csinos román nő... mert kétségkivül román.

De ne beszéljünk félre, hanem okoskodjunk. Bármi legyen az az állat, annyi bizonyos, hogy ennie és innia kell. Az utazás Uzun-Adától a mennyei birodalom fővárosáig tizenegy napig tart. Nos hát, ki itatja ezt a vadállatot, ha nem szabad elhagynia a ketreczét, és ha bezárva kell maradnia az egész út alatt? A Grand Aziatik vasúti szolgaszemélyzete az említett vadállat iránt csakis annyi gyöngéd figyelmet fog tanúsítani, a mennyit törékeny üvegneműek köve-telnek és a szegény állat éhen hal!

Ilyes gondolatok kóvályognak agyamban és eszméim összezavarodnak. «Egy bájos álom kápráztat, avagy ébren vagyok?» Mint Margaréta kérdi Gounod «Faust»-jában helyesebb zenei, mint nyelvtani szerkezetű mondatban. Lehetetlen ellentállnom az álomnak. Mindegyik szempillámra két kilónyi suly nehezedik. Újból lefekszem a helyemre, a takarómat még szorosabban magamra csavarom és mély álomba merülök.

Mennyi ideig aludtam?... Talán három vagy négy óráig. Annyi bizonyos, hogy még nem hajnalodott, mikor felébredtem.

A szemeimet megdörzsölve, felkelek és a hajó korlátjához támaszkodom.

A hullámok valamivel kevésbbé hányják-vetik az «Asztarát», mióta a szél éjszakkeletre fordult.

Az éjszaka hideg. Igyekszem átmelegedni. Mintegy fél óráig fel s alá járok nagy lépésekkel a fedélzeten. Nem is gondoltam többé a vadállatomra. De most hirtelen eszembe jut. Nem volna-e ildomos figyelmeztetnem az uzun-adai állomási főnököt a veszedelmes ládára?... De utóvégre is ez nem tartozik rám... Majd meglátjuk, ha oda érünk.

Az órámra pillantok. Csak hajnali három óra van. Feküdjünk vissza a helyünkre. Úgy is teszek; a fejemet a ládához támasztom, a szemeimet behunyom...

Egyszerre csak újabb zaj... Minden további csalódás lehetetlen volt... A láda falait egy félig elfojtott tüsszentés rengeti meg... Vadállat még soha se tüsszentett igy!

Lehetséges-e? Ember volna a ketreczbe zárva és igy lopva szállíttatná magát a Grand Aziatik vonalain a csinos román nőhöz?... De vajjon férfi-e, vagy nő? A tüsszentés igen férfiasan hangzott.

Most már lehetetlen többé aludnom. Milyen soká lesz még reggel! Pedig mennyire égtem a vágytól, hogy a dolgot megvizsgáljam! Kalandokat ohajtottam; nos hát, most már bukkantam kalandra és ha ebből se kerül ki ötszáz sornyi tárczaczikk...

A keleti láthatár kissé szürkülni kezd és az égen a tova száguldó felhők is halaványodnak.

Végre a nap is megjelenik a hullámok tajtéka mögött.

Oda nézek. Csakugyan a Pekingbe czimzett láda előtt állok. Itt-ott néhány kerek nyílást látok, a melyeken keresztül a lég megújulhat a láda belsejében. E lyukakon át talán két szem vizsgálja, mi történik ide künn... De ne legyünk szerénytelenek és tolakodók!

A reggelinél megjelennek mindazon utazók, a kiket a tengeri betegség nem gyötört: a fiatal khinai, Noltitz őrnagy, Ephrinell Fulk, Bluett Horáczia kisasszony, Caterna úr egyedül, Weisschnitzerdörfer báró és még hét, vagy nyolcz utas. Őrizkedni fogok az amerikaival közölni a láda titkát... Csak pár szót kellene fecsegnie és vége volna az egész tárczaczikkem-nek.

Déltájban a szárazföldet jelzik kelet felé. A part lapos, sárgás, sziklátlan homokos síkság Krasznovodszk közelében.

Egy órakor megpillantjuk Uzun-Adát. Egy óra huszonkét perczkor ázsiai földre lépek.

XII.

Szamarkand ama termékeny oázis közepén fekszik, a melyen a Zarafsán folyó végig folyik.

Egy füzetecske, a melyet az állomáson vásároltam, azt állítja, hogy e nagy város ama négy pont egyike, a melyeken a földrajzírók a földi paradicsom valószínű helyét keresik. A biblia-magyarázókra bízom a vitatkozást e kérdés felett...

Dzsingisz khán 1219-ben részben feldúlta e várost, melyet már Cyrus hadai is felgyújtottak háromszázhuszonkilencz évvel Krisztus születése előtt. Később Tamerlan fővárosává lett; de e kitüntetés, a melyre méltán büszke lehetett, nem akadályozta meg azt, hogy a nomádok a XVIII. században ki ne rabolják. A mint látjuk, Közép-Ázsia nevezetesebb városaiban a nagyság és a végromlás egymással váltakoztak.

Öt órai időzés Szamarkandban és pedig nappal, némi szórakozást és néhány hasábnyi tárczaczikk-kéziratot igér. De nincs vesztegetni való időnk. A város természetesen két részből áll. Az egyik, a melyet az oroszok építettek, egészen mai izlésű és lombos kertekkel, fasoros sugárútakkal, palotákkal, nyaralókkal pompázik; a másik, a régi város, még mindig gazdag egykori fényének maradványaiban, a melyeknek lelkiismeretes tanúlmányozása hónapokig tartana.

Ezúttal nem leszek egyedül. Noltitz őrnagynak semmi dolga sincs a városban és velem jön.

Már elhagytuk az indóházat, mikor Caterna úr és neje hozzánk csatlakoztak.

- Ön a várost szándékozik bejárni, Klaudius ur? - kérdé a komikus és a karjait kitárta, mintha az egész Szamarkandot át akarta volna ölelni.

- Ez a szándékunk, Caterna úr.

- Ha Noltitz úr és ön szíveskednének megengedni, hogy önökhöz csatlakozzam...

- A legnagyobb örömmel.

- De a feleségemmel együtt, mert ő nélküle semmit se teszek.

- Kirándulásunk csak annál kellemesebb lesz, - mondá az őrnagy, meghajtván magát a szeretetreméltó «szende» előtt.

- Én pedig, hogy el ne fáradjunk és időt nyerjünk, kedves útitársainknak egy arbát ajánlok fel - mondám.

- Egy arbát? - kérdé Caterna úr. - Mi lehet az az arba?

- Egy hintó, mely ezen országban divatos.

- Legyen hát arba!

Rögtön lefoglaltunk egyet e kerekeken járó alkotmányok közül, a melyek a pályaudvar előtt állomásoztak. Miután jó «szilaót», vagyis borravalót igértünk, a kocsis fogadta, hogy két «kis gerliczéje» vagyis a két lova, oly sebesen fog röpülni, mint a szél; és csakugyan elég gyors ügetésben indultunk el.

Balra elhagytuk a legyező alakban épült orosz várost, a kormányzó palotáját, a melyet szép kertek környeznek, a nyilvános közkertet, árnyékos fasoraival, végre a kerületi főnök házát, a mely már kissé átnyúlik a régi városba. Útközben az őrnagy figyelmeztet bennünket az erődre, a melyet az arba megkerül. Itt a bokharai emir régi palotája szomszédságában ásták meg azon orosz katonák sírját, a kik az 1868-iki ostrom alkalmával elestek.

Arbánk innét egy keskeny, de egyenes utczán keresztül a Righistán-térre jutott, a melyet nem kell összetéveszteni a Bokharában levő hasonnevü térrel - jegyzi meg naivúl a könyvecském.

E szép, négyszögű piaczot talán kissé elrontották az oroszok azáltal, hogy kikövezték és több ágú lámpákkal diszítették fel; de ezt bizonyosan helyeselni fogja Ephrinell, ha ugyan elszánja magát Szamarkand megtekintésére. E tér három oldalán három medresz (iskola) jó állapotban levő romjai láthatók. Itt a «mollah»-k a gyermekeket igen jó nevelésben részesítik. Szamarkandban tizenhét ilynemű iskola és nyolczvanöt mecset van. Ez említett három medresz nevei: Tilla-Kari, Sir-Dar és Ulong-Bég. Általában azt lehet mondani, hogy valamennyien hasonlítanak egymáshoz; a középen levő kapu a belső udvarokba nyilik. A falak halványsárga és halványkék zománczú téglákból vannak építve, kék és arany-arabeszk diszítéssel; a kék általában az uralkodó szín. A minaretek valamennyien ferdék és ledőléssel fenyegetnek, de soha se dőlnek le, a mi nagy szerencse a zománczos diszítésekre nézve, melyek Ujfalvyné, e merész utazónő, állítása szerint, a legszebb zománczokat is sokkalta felülmúlják, pedig itt nem is egy kandallóra való, vagy állványra helyezett virágedényről van szó, hanem meglehetős magasságú minaretekről.

E csodaművek még ugyanazon állapotban vannak ma is, a milyenben Marco Polo, a XIII.

századbeli velenczei útazó látta.

- Nos, Bombarnac úr, - nem bámúlja ön ezt a Righistán-teret? - kérdé az őrnagy.

- Valóban nagyszerű! - viszonzám.

- Úgy van, - mondá Caterna úr, - és ugy-e, Karolina, milyen felséges díszlet volna valamely balletben! Balról ez a mecsetféle és jobbról ez a másik...

- Igazad van, Adolf, - jegyzé meg a «szende». - De a szabályosság miatt talán ki kellene egyenesíteni ezeket a tornyokat és a tér közepén «fontaine lumineuse»-ket (világított vizü szökőkutakat) lehetne elhelyezni.

- Pompás gondolat, Karolina. Ugyan, Klaudius úr, irjon egy nagy, látványos drámát, a melynek harmadik felvonása ebben a díszletben játszanék... A mi a czímet illeti...

- Tamerlan volna a legalkalmasabb, - jegyzém meg.

A komikus erre nagyon sokat jelentőleg elfintorította az orrát. Ázsia meghódítóját nem tartotta eléggé aktuálisnak, sem eléggé «fin de siècle»-nek.

Sőt a feleségéhez hajolva, így szólt félhangon:

- Különben láttam én ennél szebb teret is, a Porte-Saint-Martin szinházban, az Ég fiá-ban.

- Én pedig a Chatelet szinházban, Strogoff Mihály-ban.

Hagyjuk beszélni szinészeinket. Ők mindent csak szinházi szempontból ítélnek meg. A kék vásznat és festett lombokat jobban szeretik az ég azurjánál és az erdők lombjainál, a fújtatókkal lebegtetett ponyvákat az Oczeán hullámainál, egy díszlet perspektiváit ama helyeknél, amelyeket a díszletfüggöny ábrázol, Cambon, Rubé, vagy Jambon díszleteit bármily nagyszerű képnél, szóval jobban szeretik a művészetet a természetnél és én bizonynyal nem fogom megkísérleni, hogy ízlésüket e részben megváltoztassam.

Minthogy épen Tamerlant említettem, egyúttal meg is kérdeztem Noltitz őrnagyot, nem fogjuk-e meglátogatni e híres tatár sírját. Az őrnagy azt felelte, hogy visszatérőben látni fogjuk; útunk most a szamarkandi nagy bazár felé visz. Az arba megállt e nagy kerek épület egyik kapuja előtt, miután végig vitt bennünket a régi város egy részén, a melynek házai csak földszintesek és a legcsekélyebb kényelemre sem vallanak.

Itt a boltok állványain össze-vissza óriási mennyiségü gyapjúszövetek, élénk színü szőnyegek és csinos shawlok vannak felhalmozva. A vevő és az eladó a legcsekélyebb árú fölött is hévvel és nagy lármával alkudozik egymással. E kelmék közt van egy «kanausz» nevü selyemszövet, a melyet a szamarkandi szépek nagyon látszanak kedvelni, noha távolról se versenyezhet a hasonnemű lyoni gyártmányokkal, se minőség, se színek tekintetében.

Caternáné azonban, úgy látszik, a kisértésnek ép oly kevéssé birt ellentállni, mintha a Bon Marché vagy a Louvre kirakatait nézegette volna.

- Ezzel a szövettel nagy hatást tennék a Gerolsteini nagyherczegnő-ben.

- És ezek a papucsok nagy sikert arathatnának Ali-Bazsu lábain a Kaid-ban, - mondá Caterna úr. 9

És mialatt a «szende» egy darab kanausz szövetet vett, a komikus is vásárolt egy párt ama zöld papucsok közül, a melyeket a turkománok szoktak a lábukra húzni, mielőtt a mecseteik küszöbét átlépik. De mindez alig történhetett volna meg az őrnagy szíves közbenjárása nélkül, a ki a tolmács szerepét vitte Caterna úr és a kalmár közt, kinek öblös szájából a jok... jok! ...

(nem!... nem!...) szók oly sűrűn hullottak, mint a kartács, és oly recsegve, mint a sortüzelés.

Az arba tovább indúlt a Bibi-Khanim-tér felé, a hol a hasonnevü mecset áll, mely Tamerlan egyik nejétől vette nevét. Ez nem oly szabályos ugyan, mint a Righistán-tér, de szerintem festőibb: sajátszerüen csoportosított romok, ívek maradványai, ketté vált boltozatok, félig bedőlt kupolák, töredezett oszlopok, a melyeknek zománczolása megőrízte egész épségét, végre a nagy tér egyik oldalát egészen elfoglaló alacsony boltívek. E látvány valóban nagy hatású, mert a hajdani pompás Szamarkandnak e műemlékei oly fényes égboltozat és oly ragyogó lombfüggöny hátteréből válnak ki, a melyhez hasonlót hiába keresnénk még a nagy Operában is, Caterna úr engedelmével. De meg kell vallanunk, hogy a hatás még nagyobb, mikor az arba megáll a legszebb kelet-ázsiai mecsetek egyike, a Szindéh sah mecsete előtt, mely a hedsra 795-ik évében épült (1392. Kr. sz. u.)

Toll nem képes fogalmat nyújtani e világcsodáról. Bármennyi építészeti műszót írnék le ide sorjában egymásután, a kép mindig tökéletlen maradna. Ecset kellene ide, nem toll. A képzelem bámúlva áll meg az építészet e maradványai előtt, mert a legfényesebbek mindazok közt, melyeket az ázsiai művészeti szellem valaha alkotott.

E mecset legvégén végzik a hívek ájtatosságukat, a muzulmán vallás egy nagy tiszteletben álló szentje, Kasszim-Ben-Abbas, sírja előtt. Úgy mondják, hogy ha a sírt felnyitnák, a szent élve és teljes fényében emelkednék ki belőle. Hanem ezt még soha se próbálták meg, és a hívek inkább elhiszik a legendát.

Végre kénytelenek voltunk kiragadni magunkat bámulatunkból és újból elfoglaltuk helyeinket az arbán és a jemcsikünk (kocsis) «gerliczéi» végig vágtatnak velünk az árnyékos utczákon, melyeket az orosz hatóságok igen jól gondoznak.

Az utczákon számos járókelő méltán magára vonja figyelmünket. Nagyon különféle öltözékeket viselnek; élénk khinai «khalat»-ot és művésziesen bogozott turbánt.

Természetes, hogy e negyvenezer lakossal biró városban a typusok is nagyon különfélék. A lakosok nagy része az iráni eredetű tadsik fajhoz tartozik. Az erőteljes férfiak fehér bőrét a szabad levegő és a napsugarak megbarnították. Ide iktatom, a mit Ujfalvyné mond róluk érdekes útleírásában:

9 Thomas A. víg operája.

«A hajuk rendszerint épen oly fekete, mint rendkivül sűrű szakálluk. Szép, szabályos metszésű szemeik többnyire barnák. Az orruk igen szép, az ajkaik finomak és a fogaik aprók. A homlokuk magas, széles, és arczuk tojásdad.»

Kénytelen is voltam helyeslőleg inteni a fejemmel, mikor Caterna úr egy büszke magatartású és pompás tarka khalatba öltözött tadsik láttára így kiáltott föl:

- Milyen nagyszerű szinpadi hős!... Szinte magam előtt látom Richepin Nana Sahib-jában vagy Meurice Samil-jában.

- Sok pénzt kereshetne! - jegyzé meg Caternáné.

- Meghiszem azt, Karolina! - kiáltá a neki lelkesült komikus.

Caterna úrra, valamint igen sok más szinészre nézve a «bevétel» a drámai művészetnek legkomolyabb és legczáfolhatatlanabb bizonysága.

Már öt óra és e páratlanúl szép Szamarkandban egyik díszlet még egyre követte a másikat...

Szépen vagyunk! Már én is elsajátítottam a szinész-nyelvet. Az előadásnak kétségkivül csak éjfél után lesz vége. De mivel nyolcz órakor tovább indulunk, a darab befejezését nem várhatjuk be.

Minthogy már csak a reporterség jó hírneve miatt sem akartam elhagyni Szamarkandot a nélkül, hogy Tamerlan sírját meg ne nézzem, az arba visszafordult, délnyugat felé és a Gur-Emir mecset előtt, az orosz városrész szomszédságában állt meg. Mily piszkos városrészen, a sár- és polyvakeverékből épült házaknak és nyomorúlt viskóknak mily tömkelegén mentünk végig!

A mecset külseje tekintélyes. Kupolája, melyen a türkiz-kék szín uralkodik, olyanformán emelkedik a magasba, mint egy perzsa süveg, és egyetlen minaretje, melynek a teteje hiányzik, szinte csillog az antik tisztaságukban pompázó zománczos arabeszkektől.

Megnéztük a kupola alatt levő középső termet és abban a «sánta vasember» sírját. Ez volt a hódító Tamerlan mellékneve. Fiainak és védszentjének négy sírja környezi azt a fekete lapos kőlemezt, mely alatt Tamerlan csontjai porladoznak, kinek neve szinte egy jelentésű az ázsiai történelem egész tizennegyedik századával. E terem falait szintén megszámlálhatatlan rovát-kokkal borított kőlemezek diszitik és a délnyugati oldalon egy kis oszlop jelzi Mekka irányát.

Ujfalvyné méltán hasonlította a mecset e részét egy szentélyhez. Reánk is így hatott, és ez a hatás még vallásosabb jellegűvé lett, mikor egy sötét és keskeny lépcsőn lementünk a sír-boltba, a hol Tamerlan nejeinek és leányainak koporsói vannak.

- Hát aztán csakugyan ez az a Tamerlan, - kérdé Caterna úr, - a kit annyit emlegetnek?!

- Ez a Tamerlan, - viszonzá Noltitz őrnagy, - egyike volt a világ legnagyobb hódítóinak, sőt épen a legnagyobb volt, ha hódításai területének a nagyságát tekintjük. Leigázta Ázsiának a Kaspi-tengertől keletre eső részeit, Perzsiát és a vele éjszakon szomszédos tartományokat, Oroszországot az Azovi tengerig, Indiát, Sziriát, Kis-Ázsiát, végre Khinát, a hova két százezer emberrel rontott be. Egy egész földrész volt az ő háborúinak szintere.

- Pedig sánta volt! - jegyzé meg Caternáné.

- Úgy van, asszonyom, sánta volt, mint Genzerik, mint Shakespeare, mint Lord Byron, mint Scott Walter, s mint Talleyrand; ez azonban nem gátolta őt, hogy nagy utakat ne tegyen. De fanatikus és vérszomjas is volt. A történelem azt állítja róla, hogy Delhiben százezer foglyot mészároltatott le és Bagdadban nyolczvanezer fejből állíttatott obeliszket.

- No, már akkor jobban szeretem a Concorde-tér obeliszkjét Párisban, - jegyzé meg Caterna úr. - Az legalább egy darabból van faragva.

Ezután elhagytuk a Gur-Emir mecsetét és mivel az indulás órája közelgett, arbánunk a pályaudvar felé vette útját.

Én részemről, daczára a Caterna házaspár megjegyzéseinek, teljesen átengedtem magamat a Szamarkand csodái által okozott hatásnak, mikor egyszerre csak durván visszarántott valami a jelenkori valóságba.

Az útczákon, igen, az orosz városrész közelében levő utczákon, igen, Tamerlan fővárosának utczáin két embert látok végig gurulni veloczipédeken!

- Ah! kiáltá Caterna úr... kerekező urak!

És ezek az urak turkomán törzsbeliek voltak!

«Ez után» már csak menekülni lehetett az olyan városból, a melyet a járógépek e remekei ennyire meggyaláztak, a mint hogy vonatunk este nyolcz órakor csakugyan el is hagyta Szamarkandot.

XXIII.

Kinkot már negyvennyolcz óra óta nem láttam és a legutóbbi alkalommal is csak pár szót válthattam vele, hogy megnyugtassam.

A jövő éjjel megpróbálom, vajon tehetek-e nála látogatást. Gondom volt rá, hogy a szu-cseui pályaudvarban élelmiszereket vásároljak a számára.

Három órakor indúltunk el. Kocsijaink elé nagyobb és erősebb mozdonyt csatoltak. E hegyes-völgyes vidéken néha meredek emelkedések fordulnak elő. Még hétszáz kilométernyi útat kell megtennünk Lan-Cseuig, a hol holnap reggel fogunk megérkezni, ha óránkint negyven kilométer sebességgel haladunk.

Pan-Saoval beszélgetvén, azt a megjegyzést koczkáztatom, hogy e sebesség aránylag nagyon csekély.

- Hja, - viszonzá Pan-Sao, görögdinnye-magokat ropogtatván a fogai közt, - sem ön, sem egyáltalában semmi nem fogja a khinaiak véralkatát megváltoztatni. A szélsőségig konzervativok levén, ezt a sebességet is konzerválni fogják, bármily óriási lépésekkel fognak is előre haladni a műszaki tudományok. És higyje el, Bombarnac úr, én már azt is szinte képtelenségnek találom, hogy a Mennyei Birodalomban vasútak vannak.

- Nem állítom az ellenkezőt, - viszonzám. - De ha az ember vasútat épít magának, bizonyára azért teszi, hogy annak összes hasznait élvezze.

Pan-Sao a vállát vonogatta.

- A gyorsaság, - folytatám, - határozottan időnyerés és az időnyerés...

- Idő nincs Khinában, Bombarnac úr, és nem is lehet négyszáz millió lelket számláló lakosság-ra nézve. Nagyon kevés jutna belőle egy-egy főre. Épen azért mi nem is napok és órák, hanem holdszakok és évkörök szerint számlálunk.

- Ez kevésbbé gyakorlati, mint inkább költői szokás.

- Gyakorlati! Bombarnac úr! Önök nyugatiak, a mikor csak lehet, mindig alkalmazzák ezt a szót! Gyakorlatinak lenni annyi, mint az idő, a munka, a pénz, az üzletek, a világ, a más emberek és a saját magunk rabszolgájának lenni. Megvallom, és bizvást megkérdezheti Tio-King orvostól, hogy Európában való tartózkodásom alatt nem igen voltam gyakorlati ember és most, miután visszatérek Ázsiába, szintén nem leszek nagyobb mértékben gyakorlati. Átengedem magamat az életnek, mint a felhő a szélnek, a szalmaszál a víz áramlatának, a gondolat a képzelemnek.

- Úgy látom, - mondám, - hogy Khinát olyannak kell elfogadnunk, a milyen...

- És a milyen valószinűleg mindig lesz is, Bombarnac úr. Ah! ha ön tudná, milyen könnyű itt az élet!... Nem egyéb édes semmittevésnél spanyolfalak közt, a yamenek csöndes nyugalmai-ban. Az üzletek gondjai nem igen bántanak bennünket, a politika gondjai még kevésbbé.

Képzelje csak, Fu-Hi óta, a ki 2950-ben élt, s a legelső császár és Noe kortársa volt, most a huszonharmadik uralkodóház ül a trónon. Ez mandsu eredetű; milyen fog utána következni, az egészen közönyös. Van-e kormányunk, vagy nincs, és az Ég melyiket választotta ki a fiai közül a négyszáz millió khinai alattvaló boldogítására, alig tudjuk s alig is óhajtjuk tudni.

Nyilvánvaló, hogy a fiatal khinainak ezerszer és tízezerszer nincs igaza, (hogy az ő saját szójárásával éljek); de annyi bizonyos, hogy én nem fogom őt megtéríteni.

Ebéd közben Ephrinell úr és neje, bár egymás mellett ültek, alig váltottak nehány szót egymással. A viszony kevésbbé látszik köztük bizalmasnak, mióta egybekeltek. Talán a még nem teljesen összeegyeztetett kölcsönös anyagi érdekeik latolgatásába voltak elmerülve. Ah! az angol-szász faj ivadékai nem holdszakok és évkörök szerint számlálják az időt! Ők gyakorlati, nagyon is gyakorlati emberek.

Ez éjjel nagyon rosz idő volt. A vörös és sárgás színű ég este felé nagyon zivatarossá, a légkör nyomasztóvá lett és a villamos feszülés rendkívül fokozódott. Ennek a következménye egy «kitünően sikerült vihar» lett, mint Caterna úr magát kifejezte, hozzá tevén, hogy soha ennél különbet nem látott, hanemha a «Bűvös vadász» második felvonásában a golyó-öntő jelenetben.

Annyi bizonyos, hogy a vonat úgy szólván egy villámoktól lángoló zónán robog végig, csattogó mennydörgések közepette, melyeket a hegyek a végtelenségig visszhangoznak. Azt hiszem, a villám több ízben le is ütött, de az ércz sínek, magukhoz ragadván az áramlatot, mintegy megannyi vezetékül szolgálnak, melyek a vonatot megvédelmezik. Valóban szép, bár kissé borzalmas látványt nyújtanak a légkör fel-fellobbanó tüzei, melyeket a zuhogó zápor nem bir eloltani. A kábító dörgésből néha-néha kihangzik a mozdonynak éles füttye, mikor a jan-lui, jun-csengi, hulan-sziöi és da-csingi állomásokon áthaladunk.

E zavaros éjszakát fölhasználtam arra, hogy beszéljek Kinkóval, és átadjam neki az élelmiszereket.

- Holnapután érkezünk meg Pekingbe, Bombarnac úr? - kérdé tőlem.

- Igen, Kinko, holnapután, ha valami késedelem nem történik.

- Oh! én nem félek a késedelmektől. De mikor a ládám a pekingi indóházban lesz, akkor én még nem leszek ám a Sa-Sua sugár-úton...

- Sebaj, Kinko, a szép Klork Czinka bizonyosan ott lesz az indóházban.

- Nem, Bombarnac úr: jól a lelkére kötöttem, hogy oda ne jöjjön.

- Miért?

- Lássa, a nők oly kiváncsiak. Bizonyára látni akarná a podgyászkocsit a melyen útaztam, bizonyára oly makacsúl követelné ezt a ládát, hogy gyanút keltene... Szóval könnyen elárulhatná magát...

- Igaza van, Kinko.

- Ezenfelül csak délután és pedig talán csak késő délután fogunk Pekingbe érkezni és a málhákat csak másnap fogják a rendeltetésök helyére szállítani...

- Ez valószinű.

- Nos hát, Bombarnac úr, ha nem tekinti szerénytelenségnek, még egy csekély szivességre kérném önt.

- Mit kiván tőlem?

- Legyen jelen a láda elszállításánál, hogy minden baleset elkerültessék...

- Ott leszek, Kinko; igérem önnek, hogy ott leszek. Természetes! az üveg holmi törékeny és gondom lesz rá, hogy ne bánjanak vele kiméletlenül. Sőt, ha úgy kivánja, elkisérem a ládát a Sa-Sua sugárútra is...

- Erre nem bátorkodtam önt kérni!...

- Rosszúl tette, Kinko. Jó barát iránt nem kell bizalmatlankodni és én önnek igazi jó barátja vagyok. Ezenfelül nagyon kellemes lesz reám nézve megismerkedni Klork Czinka kisasszonynyal. Jelen akarok lenni, mikor átadják a ládá... a drága, az értékes ládát... segíteni fogok a felbontásnál.

- A felbontásnál, Bombarnac úr? Hát a mozgatható deszkafal?... Ah! mily gyorsan ki fogok ugrani a deszka nyílásán!

Beszélgetésünket borzasztó égzengés szakította félbe. Azt hittem, hogy a levegő-rázkódás kiveti a vonatunkat a sinekből. Elváltam tehát Kinkótól és visszatértem a helyemre, az első osztályú kocsiba.

Másnap, május 26-án reggel hét órakor a lan-cseui pályaudvarba érkeztünk. A vonat itt csak három óráig időzött. Ezt a Ki-Csang támadásának köszönhettük. Rajta, Noltitz őrnagy, rajta Pan-Sao, rajta Caterna úr és Caternáné asszonyság, indúljunk!... Egy percznyi veszteni való időnk sincs.

De abban a pillanatban, mikor a pályaudvarból ki akartunk lépni, egy nagy, kövér, szürke és komoly külsejű ember lépett elő. A város kormányzója volt, fehér és sárga selyem kettős szoknyában, a kezében legyező, derekán csattos öv és a vállán mantille volt, valóságos fekete mantille, a mely jobban illett volna egy spanyol munkás vállára. A kiséretét néhány üveggom-bos mandarin tette. A khinaiak tisztelettel üdvözölték a kormányzót, olyanformán, hogy a két öklüket egymáshoz szorítva fel és alá mozgatták sűrű fejbólintások közt.

De hát mit keres itt ez az úr?... Talán megint valami khinai formaságon kell túlesnünk?...

Vagy az utasok és a podgyászok átvizsgálása fog újra kezdődni?... Pedig azt hittem már, hogy Kinko túl van minden bajon...

Nincs semmi ok a nyugtalanságra, csak az Ég Fia kincsei körül forog a kérdés. A kormányzó és a kísérete megálltak a bezárt és elreteszelt drága kocsi előtt és azt ugyanazon tisztelettel szemlélték, a melyet az ember egy több milliót tartalmazó pénzes szekrény láttára érez - még Khinában is.

Megkérdeztem Popovtól, hogy mit jelent az említett kormányzó ittléte és hogy minket illet-e a dolog?

- Legkevésbbé sem, - viszonzá Popov. - Pekingből parancs érkezett, hogy telegráfon adjanak hírt a kincsek megérkezéséről. A kormányzó elküldte a táviratot és most útasítást vár, vajon tovább küldje-e Pekingbe, vagy ideiglenesen itt tartsa Lan-Cseuban.

- Nem fog ez nekünk késedelmet okozni?

- Nem gondolom.

- Akkor hát indúljunk! - mondám a társaimnak.

Minket a császári kincstár teljesen hidegen hagy; de, úgy látszik, Faruszkiar uraságnál máskép áll a dolog.

Pedig hát mit érdekelheti őt, akár tovább megy ez a kocsi, akár itt marad; akár kiakasztják a vonatunkról, akár nem? Mindazonáltal annyi bizonyos, hogy Ghangirt és Faruszkiart nagyon boszantja a dolog; noha igyekeznek a boszúságukat eltitkolni. Ezalatt azonban a mongolok, a kik néhány szót váltottak egymással, nagyon kevéssé barátságos pillantásokat vetnek a kormányzóra.

E pillanatban értesítették a kormányzót a vonat megtámadtatása alkalmával történt eseményekről, hősünk eléggé nem magasztalható szerepléséről a császári kincstár megvédelmezésé-

ben, merész vitézi tetteiről és a körülményekről, a melyek közt attól a rettenetes Ki-Csangtól a birodalmat megszabadította. A kormányzó dicsérő szavakkal, a melyeket Pan-Sao sietett nekünk tolmácsolni, köszönetet mondott Faruszkiar urnak, dicsőítette hősiességét és kilátásba helyezte, hogy az Ég Fia nem fogja jutalmazatlanul hagyni a szolgálatait.

A Grand-Transzaziatik igazgató-tanácsosa végig hallgatta a kormányzó beszédét, azzal a nyugalommal, a mely őt jellemzi; de jól láttam, hogy nem minden türelmetlenség nélkül.

Talán ép oly érzéketlen a magasztalások, mint a jutalmak iránt, ha még oly magas helyről származnak is. Erről ismerek a mongol büszkeségre.

De ne késsünk tovább! Mi gondunk rá, akár velünk jön a kincses kocsi Pekingig, akár nem!

Most egyedül Lan-Cseu meglátogatása érdekel bennünket.

Noha a látogatás csak rövid és futólagos volt, mégis meglehetősen tisztán bevésődött az emlékembe.

Mindenekelőtt van itt egy belső és egy külső város, a melyek azonban szerencsére nem hevernek romokban. Az útczák népesek, a lakosság nyüzsög és szorgalmasan dolgozik; a vasút megbarátkoztatta már az idegenek jelenlétével is, a kiket többé nem üldöz kellemetlen és tolakodó kiváncsiságával. Terjedelmes városrészek terülnek el a két kilométer széles Huan-Ho jobb partján. Ez a Huan-Ho a Sárga folyam, a híres Sárga folyam, a mely négyezerötszáz kilométer hosszú és agyagos vizét a Pecsili öbölbe ontja.

- Nem e folyó torkolatánál, Tien-Czin közelében kell a német bárónak a Yokohamába induló hajóra szállni? - kérdé tőlem Noltitz őrnagy.

- De igen, - felelém.

- Nem fog odaérkezni, - szólt közbe a szinész.

- Hacsak jól neki nem iramodik.

- Azt mondják, - viszonzá Caterna úr, - hogy a szamár nekiiramodása nem soká tart, e szerint bizony nem fog oda érkezni.

- Elérkezhetik, ha a vonatnak nem lesz több újabb késése, - jegyzé meg az őrnagy. - Reggel hat órakor fogunk Tien-Czinbe érkezni és a hajó csak tizenegy órakor indúl.

- Akár elszalasztja a hajóját, akár nem, - mondám, - legalább mi ne szalaszszuk el a sétánkat.

E helyen egy hajóhíd vezet a Sárga folyamon, a melynek a sodra oly gyors, hogy a hid szinte hullámzik tőle. Caternáné asszonyság, a ki azt hitte, hogy koczkáztathatja a rálépést, kezd elhalványodni.

- Karolina!... Karolina!... - kiáltá a férje, - ki fog rajtad törni a tengeri betegség..., vonulj vissza..., vonulj vissza!...

Caternáné asszonyság visszavonúlt s ezzel elindúltunk egy pagoda felé, a mely a város felett kiemelkedik.

Valamint minden ilyen épület, úgy ez a pagoda is egymás tetejére állított salátás tálak halmazához hasonlít, de e salátás tálak csinos alakúak és az ember nem is csodálkoznék rajta, ha khinai porczellánból volnának.

Láttunk, de csak kívülről, jelentékeny ipartelepeket, ágyúöntődét, puskagyárt, a melyekben csak benszülött munkások dolgoznak. Meglátogattuk a kormányzó háza mellett levő szép kertet, számtalan hídjaival, kioszkjaival, vízmedenczéivel és egyéb játékszereivel. E kertben több a pavillon és a fölfelé kanyarított tetejü filagoria mint a fa és az árnyék. Láttunk téglával kikövezett fasorokat, a nagy khinai fal alapzatának maradványai közt.

Tíz perczczel tíz óra előtt visszatértünk a pályaudvarba, teljesen kifáradva, mert a séta hosszú, és teljesen kimerülve, mert a hőség igen nagy volt.

Mindenek előtt a milliomos kocsit kerestem a szemeimmel. Ott állt a régi helyén, utolsóelőtti kocsinak a vonatban; a khinai csendőrök folyvást őrizték.

A távirat, melyet a kormányzó várt, végre megérkezett és azt a parancsot tartalmazta, hogy az említett kocsi Pekingbe küldessék, a hol majd át fog adatni a pénzügyi miniszternek.

Hol van Faruszkiar uraság?... Nem látom őt... Talán itt hagyott bennünket a faképnél?... Nem!

Amott áll az egyik kocsi tornáczán, a mongolok pedig bevonúltak a kocsijukba.

Ephrinell Fulk elment a dolgai után; kétségkívül mintákat helyezett el az árúiból; Ephrinellné asszonyság szintén útnak indúlt, de másfelé, és nyilván csinált egy pár üzletet a hajaival.

E perczben ők is mindaketten visszatérnek és elfoglalják helyeiket, de az ember szinte azt hihetné, hogy ezelőtt soha se látták egymást.

Itt már csak khinai utazók szálltak a vonatra; némelyek Pekingig, mások a közbeneső állomásokig, Si-Nangig, Ho-Nanig, Lon-Nganig, Tai-Juanig váltottak jegyet. Mintegy száz utas lehet a vonaton. Összes számaim a helyeiken vannak... Egy se hiányzik... Tizenhárom, mindig tizenhárom!

Még a tornáczon voltunk abban a pillanatban, mikor jelt adtak az indúlásra. Caterna úr azt kérdezte a feleségétől, mi volt a legkülönösebb, a mit Lan-Cseuban látott?

- Hogy mi volt a legkülönösebb, Adolf? Azok a falakon és fákon függő nagy kalitkák, a melyekben olyan furcsa madarak voltak.

- Valóban furcsa madarak, asszonyom, - szólt Pan-Sao. - Ezek a madarak életükben beszéltek is!

- Hogyan? hát papagályok voltak?

- Nem, hanem gonosztevők levágott fejei.

- Borzasztó! - kiáltá a szinésznő a legkifejezőbb arczjátékkal.

- Mi különös van ebben, Karolina? - szólt Caterna úr nagy nyomatékkal; - már ez igy szokás ebben az országban!