A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kate Hewitt: No Time To Say Goodbye, 2019

Fordította

MOLDOVA JÚLIA

First published in the English language
in the United Kingdom in 2019
by Storyfire Ltd trading as Bookouture,
an imprint of Little, Brown Book Group, London

Copyright © Kate Hewitt, 2019

Hungarian translation © Moldova Júlia, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Isten veled, gyermekem, 2019

Törékeny életek, 2019

A lányomért bármit, 2020

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

ISBN 978-615-6067-53-1

Mindenkinek, aki elveszített valakit,
és megtalálta, hogyan tovább.

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Nathan

Nem vettem fel a telefont. Ezt sosem fogom megbocsátani magamnak, bár később megtudtam, hogy nem számított. Már túl késő volt. Nem tudom, ki hívott… A rendőrség? Vagy egy idegen?

Sosem fogom megtudni, de a hívás időpontja egyre kísértett: 11:42. Csak percek teltek el a feleségem halálának pillanata óta a tanúk szerint. Nyilvánvalóan valaki pont akkor nézte meg a telefonján, hogy hány óra van, miközben egy őrült fegyvert rántott, és lelőtte a feleségemet.

Én épp egy megbeszélésen ültem, fontos tárgyalás volt, ajánlatot adtunk egy új belvárosi épület tervezésére egy rémségesen csúnya, lebontásra ítélt, hatvanas évekbeli irodaépület helyére. Egy európai bank ide akarta költöztetni a központját a Grand Streetre. Építészirodát kerestek, így eljöttek hozzánk, a kisebbfajta startuphoz, mert már nyertünk pár komolyabb díjat, és a minőségi munka is a jó hírünket vitte.

Akartam ezt a megbízást. Nagyon. Úgyhogy amikor megláttam a kijelzőn az „ismeretlen szám” feliratot, és a telefon diszkréten, de kitartóan rezgett, egy gyors ujjmozdulattal elnémítottam a telefont. Azt gondoltam, biztos valami ügynök, valaki életbiztosítást vagy redőnyt akar eladni nekem. Nem is lett volna szabad behoznom a telefont a megbeszélésre, de mint oly sokan a New York-i üzleti életben, én is magamnál tartottam mindig, hátha pont beesik a következő nagy üzlet.

Nyájasan a bankárokra mosolyogtam, és újra a partnerem prezentációjára figyeltem a környezetbarát épületről, a fenntartható gazdálkodásból származó faanyagról és más zöld anyagokról. Megcsináljuk. Meg kellett csinálnunk.

Teljesen megfeledkeztem a hívásról, egy félóra múlva a megbeszélés véget ért, megvolt a hátcsapkodás is meg a kávéscsészék újratöltése, és a kézfogás meg az ígéret, hogy hamarosan jelentkeznek. Ekkor megint a telefonomra néztem, és ahogy visszamentem a szobámba, láttam, hogy van még egy nem fogadott hívásom és egy hangpostaüzenetem, nem ismeretlen számról, hanem az óvodából, ahova Ruby járt.

Ahogy minden apának, nekem is riadtan megdobbant a szívem. Nem volt ez komoly félelem, messze volt bármilyen rémülettől. Csak az aggodalom kis szúrása, közelebb a bosszúsághoz, mint a valódi pánikhoz, hogy Ruby megsérült vagy allergiarohama volt. Talán csak lázcsillapító kell. Manapság már mindenhez szülői hozzájárulásra van szükség, bár általában Laurát hívták. Azaz mindig őt hívták.

Meghallgattam az üzenetet a liftben, nyugtázva az elnyomott, ugyanakkor kiszámított idegességet Miss Willis, az igazgató hangjában. „Mr. West? Azért keresem, mert senki sem jött ma Rubyért, pedig már…” Leplezetlen szünet következett, ahogy megnézte az órát. „Pedig már huszonöt perce el kellett volna vinniük.” Gondosan kifújta a levegőt. „Kérem, hívjon mielőbb! Mint tudja, a szabályzatunk értelmében tízpercenként különdíjat számítunk fel a késésre.”

Igen, húsz dollárt. Tudtam. Én írtam alá a szerződést, és ott füstölögtem magamban, hogy egy évi tizennyolcezer dolláros óvodának még van képe percdíjat számolni.

Mégis, ez a huszonöt perc túl soknak tűnt. Laura sosem késett ennyit, és ha mégis, akkor nyilván szólt volna nekik. Szólt volna nekem, bár talán mégsem, mert amúgy sem tehettem volna semmit.

Megint megnéztem a telefonon, de nem keresett és nem is írt. Egy pillanatra eszembe jutott az ismeretlen szám, a hívás, amit nem vettem fel… De hát ki lehetett az? Nyilván nem Laura, vagy nyilván nem az ő telefonjáról hívtak.

Kinyílt a liftajtó, és én a sarokirodámba mentem, hárítva a titkárnőm, Jenny vidám köszönését, és vagy tucatnyi ember kíváncsi pillantását az egy légterű irodából. A West és Stein építésziroda két emeletet foglalt el a Harmincnegyedik és a Madison sarkán álló irodaépületben, kicsit túl drága volt ez nekünk, de abban maradtunk, hogy igenis számít a külcsín, főleg a mi szakmánkban.

Becsuktam az ajtót magam mögött, a fülemhez szorítottam a telefont, és felhívtam Laurát. Nem vette fel. Most kezdtem csak el igazából aggódni, és ott motoszkált bennem a kétség tüskéje: hogy mi van, ha… de nyilván nem. Ezt érezzük mind, mi, szülők, sőt mindenki.

Abban a pillanatban, hogy szem elől téveszted a kicsi gyereket az áruházban, vagy ha a feleséged félórával később ér haza. Aggódsz, de nem igazából. Igazából nem hiszed, hogy valami rossz történik vagy már történt. Az élet megy majd tovább ugyanúgy, mert ennek így kell lennie. A másik lehetőséget képtelenség elgondolni is, még ha a szíved kicsit gyorsabban ver a szokottnál, akkor is.

De ezt most másnak éreztem. Most hallhatóan felgyorsult a légzésem, a szívem kétségbeesetten szaltózott, és jeges csomóvá szorult össze a gyomrom. Huszonöt perc.

Visszahívtam az óvodát, félig-meddig reménykedve, hogy Laura már odaért, és elhozta Rubyt, nyilván így van… De mikor Miss Willis felvette a telefont, inkább riadtnak tűnt, mint idegesnek, amitől még inkább pánikba estem, bár próbáltam tartani magam. Kell hogy legyen rá józan magyarázat. Muszáj.

– Senki sem jött Rubyért, Mr. West, pedig már majdnem egy órája…

– Nem tudom, hol lehet a feleségem. – Kiszakadtak belőlem a szavak, mintha kisfiú lennék, szégyellném magam, félnék, és kellene nekem valaki, aki rendet tesz, megmondja, mit csináljak.

– Akkor küldene valakit? – Miss Willis riadtsága átadta a helyét az amúgy is várható bosszúságnak. Ilyennek ismertem ezt a nőt: szigorú és ragaszkodik a szabályzat minden betűjéhez. – Esetleg egy dadus?

Nem volt dadusunk, ellentétben minden második családdal az oviban, sőt az egész környéken. Laura sosem akarta, bár én mindig azt mondtam, hogy időnként elkélne a segítség. Gyakran.

Kifújtam a levegőt, türelmetlenség vegyült a félelmembe, még most is. Ha Laura csak eltűnt, megfeledkezett az időről, akkor én is ugyanolyan ideges leszek, mint Miss Willis. De hogy egy egész óra…

– Elmegyek érte – mondtam vonakodva, mivel nem volt senki más.

Nem ismertem a többi anyukát Laura körül, annyira semmiképp sem, hogy felhívjam bármelyiket, és a családból senki sem lakott New Yorkban. A bébiszitterünk a Columbia egyetemen tanult, és csak estéket vállalt, sőt a legutóbbi időkben a legnagyobb lányunk, Alexa vigyázott a többiekre, ha elmentünk valahova Laurával, nem mintha ez túl gyakori lett volna.

– Húsz perc és ott vagyok – ígértem.

Inkább negyven lehetett az, de New Yorkban mindenki úgy tett, mintha húsz perc alatt bárhova oda lehetne érni.

Épp letettem a telefont, amikor Jenny állt meg a szobám előtt, és maga mögé intett. A homlokomat ráncoltam, az asztalra tettem a mobilt, és már láttam, hogy egy rendőrnő áll Jenny mögött, sötétkék ruhája élesen elüt az iroda halvány színeitől: világos fa, fehér fal, Jenny rózsaszín blúza. A rendőrnő sötét paca volt itt, mint a kiömlött tinta. Nem jó.

Abban a pillanatban, azokban a rémes, feszült másodpercekben mintha belül megfagyott volna mindenem: a vérem, a szívem, az agyam. Csak álltam ott és bámultam, nem bírtam megmozdulni. Gondolkodni sem. Nem is akartam, mert tudtam, egyetlen gondolatom sem lenne jó, csak elterelnének a következő pillanatig, aztán a következőig, és én itt akartam maradni ebben a dermedt tudatlanságban. Ha nem moccanok, nem tudom meg. És nem akartam tudni. Közben meg már értettem: mély, csontig hatoló bizonyossággal.

Jenny a formaság kedvéért kopogott és becsusszant a szobámba. Még csak huszonhárom éves volt, friss diplomás, grafikusnak készült. Ez volt az első rendes állása. Rémültnek tűnt.

– Nathan… Egy rendőr jött hozzád – mondta halkan, és az ajkába harapott. – Beszélni akar veled.

Azt hiszem, bólintottam. Lehet, hogy mondtam is valamit. Minden mintha lassítva történt volna, vagy a víz alatt. Zúgott a fülem, ettől minden más elhalkult, mintha mindez valahol máshol, messze lenne, valaki mással történne. Kérlek, legyen valaki más.

A rendőrnő túlságosan komoly arccal lépett be.

– Mr. West?

– Nathan. – Ez furcsán kedélyesen hangzott, a férfias kézfogás verbális megfelelőjeként. Az üzleti hangom, amit ösztönösen vettem most elő, vagy talán önvédelemből. Ez csak egy üzleti megbeszélés. Ennyi, nem több. – Megkérdezhetem, milyen ügyben keres? – érdeklődtem továbbra is ugyanezen a hangon, bár elég röhejesnek tűnt. Tudtam, hogy az, mégsem bírtam uralkodni magamon.

Jenny becsukta az ajtót a rendőrnő mögött, akinek az arca továbbra is aggodalmas volt, a szemöldökét összevonta. Megnyúlt a pillanat, feszülten és végtelenül, ami nekem jó is volt, mert tudtam, nagyon is tudtam, hogy nem akarom meghallani, amit ennek a nőnek mondania kell. Ameddig csak lehet, húzni akarom az időt, hogy ne beszéljen…

Úgy éreztem, legszívesebben a fülembe dugnám az ujjam, vagy eltakarnám a karommal az arcom. Bármit, csak ne halljam, ami jön.

– Mr. West. Nathan. Nagyon sajnálom, de rossz hírt hoztam. Nagyon rosszat.

Nem. Nem beszéltem, nem bírtam. Csak néztem a nőt, a testem mozdulatlan volt, és feszült, a kezem oldalt ökölbe szorult. Éreztem, hogy eltölt a tettre kész riadtság, mintha elrohanhatnék, de nem volt hova menni.

– Üljön le, kérem!

– Köszönöm, inkább állok. – Furcsa volt az udvariaskodásom.

A rendőrnő lassan bólintott, aztán újra megszólalt, bár nem akartam, hogy beszéljen.

– Sajnos a felesége ma délelőtt a metrón egy incidensbe keveredett.

Incidensbe? Ez meg mit jelent?

– A metrón? – ismételtem tompán.

Megráztam a fejem. Laura sosem utazott metróval, vagy legalábbis nagyon ritkán. Az Upper East Side-on maradt, ahol laktunk, itt volt a lányok iskolája és óvodája, itt voltak az elegáns élelmiszerboltok, ahol a frissen őrölt kávét vette, meg a bio mindenfélét, itt volt az edzőterem, a könyvtár, a fodrászat meg a manikűr is. Minden, amire csak szüksége lehetett. Egyszer azzal viccelődött, hogy nem ment a Hetvenkettediken túl már vagy három hónapja.

– Igen, a J vonalon, a Bowery és a Canal Street állomás között.

Ez lényegtelen részletnek tűnhetett, de számomra mégis kulcsfontosságúnak.

– Akkor nem lehetett Laura. – Majdnem felnevettem a megkönnyebbüléstől. Beleszédültem a hirtelen bizonyosságba. – Kizárt, hogy a feleségem ennyire délre utazzon.

Bowery? Ez olyan lent volt, amennyire lehetett, délre esett Manhattan beszámozott utcáitól és sugárútjaitól, a Wall Street körül, mérföldekre tőlünk. Kizárt, hogy Laura ott metrózott volna.

Amint kimondtam a szavakat, éreztem, milyen értelmetlenek. Itt állt egy rendőr, épp közölte, hogy Laura egy incidensbe keveredett, és alig pár perce beszéltem Miss Willisszel, aki azt mondta, Laura nem ment el Rubyért, ahogy szokott. A kettő meg kettő többnyire kiadta a nagyon is érthető négyet, de ezúttal nem. Most nem.

– Sajnos biztosak vagyunk benne, hogy a felesége volt ott, Mr. West – mondta a rendőrnő.

Ahhoz képest, hogy a rendvédelemnél dolgozott, törékeny volt az alkata, a haja sötét, a szeme szelíd. Direkt őt küldték? Pont úgy festett, mint aki tudja, hogy kell közölni a rossz hírt, mint aki gyengéden, de határozottan teszi ezt… ahogy most is.

– Hogy lehet ebben olyan biztos?

Agresszív volt a hangom, de nem tudtam uralni. Laura nem lehetett a J vonalon Dél-Manhattanben. Ez egyszerűen nem volt lehetséges. Nem ment le oda. Elmondta volna nekem, ha valami ilyen nagyon szokatlant tervezett volna mára.

Tulajdonképpen nem is mondta, hogy bárhova készülne ma reggel, mikor elvittem a lányokat… Nem beszélt semmiről a szokásoson kívül, hogy majd elmegy az óvodába Rubyért. Azt az értékes három órát megtartotta magának. Mit csinált ilyenkor? Sosem gondolkoztam túl sokat ezen – vagy Laura napjának a többi részén –, de pokolian biztos voltam benne, hogy nem ment el ilyen messzire.

– Az iratai nála voltak, stimmeltek – közölte a rendőrnő. – És a maga adatai ott voltak a telefonján.

Nagyot nyeltem, nem mondtam semmit.

– Maga Nathan West, és a felesége Laura West?

– Igen. – Még ez is kényszeredett volt.

– És ő itt a felesége?

A nő arcát elöntötte a részvét, ahogy átadta nekem Laura jogosítványát. Hitetlenkedve néztem a képet.

Laura. Világosbarna haj, mosolygó szem, szeplők az orra körül, kicsit csorba első fog.

– Igen – mondtam. A hangom mintha távolról szólt volna, valahonnan rajtam kívülről, fémesen és halkan. – Igen, ő a feleségem. – Felnéztem, lassan lecsapott rám a valóság keményen, ahogy az agyam hirtelen felgyorsult. – Mi történt? Hol van? Milyen incidens? Egyáltalán mit jelent ez? – A kérdések golyókként záporoztak, túlságosan aggódtam és féltem, hogy megvárjam a választ. – Nos? – kiabáltam. – Megmondaná, mi a fasz történik itt?

A nő pislogott, elfogadta a haragomat.

– Nagyon sajnálom, Mr. West, de a felesége egy incidensbe…

– Ezt már mondta!

– Lelőtte egy ismeretlen támadó a metrókocsiban – folytatta határozottan, de halkan.

Minden egyes szava olyan volt, mint egy kalapácsütés. Lelőtték. Ne!

– De… jól van? – A hangom elhalt. – Kórházban van? – Próbálkoztam. – Hol lőtték meg? Mennyire súlyos?

De tudtam. Tudtam a rendőrnő arcából, abból, ahogy mondta, ez nagyon rossz hír, hogy nem nyugtatott olyasmivel, hogy Laura jól van, ahogy nem volt semmi sem sürgős, nem kellett sietni a kórházba, nem volt semmi ijesztő részlet, hogy elvitte a mentő vagy hogy épp műtik. Nem folytatódott a történet.

A kettő meg kettő világos volt, csak nem bírtam elviselni.

– Ne! – mondtam hirtelen, és odébb gurultam.

Értelmetlen reakció volt, de nem bírtam mást tenni. Nem akartam hallani. Nem álltam rá készen.

A nő csendben maradt, várta, hogy felfogjam.

Mély levegőt vettem, kinéztem az irodám két falát elfoglaló, plafontól padlóig érő ablakon. Mélyen alattam emberek siettek végig a Madison Avenue-ra, telefont szorítottak a fülükhöz, kezükben papírpohárban kávét vittek, így nyomakodtak át az örökös emberáradaton. Mindenki olyan elfoglalt és fontos volt. Senki sem tudta, mi folyik itt fent. Senki sem látta, hogy számomra véget ért minden. Én magam is csak próbáltam felfogni. Bár itt maradhatnék örökre a pillanatnyi tudatlanságban…

A rendőrnő megköszörülte a torkát.

– Igen? – Megfordultam, próbáltam összeszedni magam, mindenem megfeszült, tudtam, mi következik.

– Sajnos meghalt, Mr. West – mondta halkan.

Tudtam, hogy ez jön, de akkor is kitört belőlem egy kiáltás, miközben egy kézzel a széket markoltam, hogy megtartsam magam, és ne essek el. A szemem sarkából láttam az asztalánál ülő Jennyt, sápadt volt, úgy festett, mint aki fél, a kezét a szája elé kapta.

Már érzékeltem ekkor, hogy az egész iroda elcsendesedett, mindenki figyelt és várt, mintha a gyászom kiáramolna egy néma képernyőre, a teljes falnyi ablak mögül. Vajon tudják, mi történik? Kitalálták?

Csak Laurára tudtam gondolni, arra, hogy elment, egyszerűen elment, és ezt a valóságot nem bírtam felfogni. Az agyam elutasította, mint az automata a gyűrött bankjegyet. Nem. Ez nem történt meg. Ez egyszerűen nem történt meg.

– Mi… – leheltem, de aztán elhallgattam, és nem is tudtam, mit kérdezzek, hogy számít-e bármi.

Ki lőtte le? Miért? Eleve mit keresett a J vonalon? És mit keresett bárki fegyverrel a metrón? Hol vannak most? Elkapták őket? Hogy történt ez?

Nem, egyik sem számított. Csak az számított, hogy Laura halott. Halott.

– Fel tud hívni valakit? – kérdezte a nő. – Aki támogatná…

Némán meredtem rá. Mégis kit kellene felhívnom? Laura szüleit, akik olyan furcsák, rém udvariasak, és amúgy Bostonban élnek? Még a legszebb időkben sem jöttünk ki túl jól. Vagy a kicsit hippi anyámat, aki Arizonában élvezte „élete jutalomjátékát”? A néhány házaspárt, akikkel időnként együtt vacsoráztunk, túl sok bort ittunk és megígértük, hogy hamarosan újra találkozunk, de mindig eltelt egy újabb félév, mire összejött? Kit?

A fejem zúgott, és egyszerre rosszul lettem, a hasam görcsölt, olyan erővel és sebességgel szorult össze, hogy kettégörnyedtem.

– Mr. West… – A nő ügyetlenül veregette a vállam, de leráztam magamról.

Hátralépett, várt, hogy összeszedjem magam.

Lassan, fájdalmas erőfeszítéssel kiegyenesedtem. Jeges izzadságban fürödtem, és erőt vettem magamon, hogy ne remegjek. Sokk, állapítottam meg távolról. Sokkot kaptam.

– Hívjak fel önnek valakit, Mr. West?

Megráztam a fejem. Nem volt senki, akit hívhatnék, senki, aki segíthetett volna ebben a pillanatban. Az agyam még mindig dermedt volt, minden gondolat, mint egy légbuborék, úgy tört felszínre a jég alól. Nehéz volt elkapni bármelyiket, kipukkantak, mielőtt sikerülhetett volna.

– El kell mennem a lányomért az óvodába – mondtam végül.

MÁSODIK FEJEZET

Maria

– Ezt nézd!

Selma a tévé felé biccentett, ami a plafonról lógott a szoba sarkában, a képernyőn egy tudósító látszott, komoran nézett egy zsúfolt utcán állva. Néhányan ott ültek a szobában, csekély érdeklődéssel nézték a híradót, és várták, hogy elkezdődjön az angolórájuk.

Selmával a szokásos keddi önkéntes munkára jöttünk a Menekültközpontba, Bowerybe. Adományruhát válogattunk: férfi, női, gyerek, vagy túl ócska és foltos a használathoz. Az utolsó halom volt messze a legnagyobb.

– Mi történt?

A feliratot néztem a képernyő alján. Egy nőt lelőttek a metrón. A támadót nem találták meg. Elfordítottam a tekintetem.

– Ez nem itt volt valahol? – kérdezte Selma, és úgy tűnt, inkább kíváncsi, mint aggodalmas, mire újra a képernyő felé fordultam.

A Bowery és a Canal Street állomás között… Egyetlen lövés… A támadó elmenekült.

– Itt van a sarkon – jegyezte meg, és éreztem, hogy remeg bennem valami, amit nem értettem.

– Igen… – Mintha tudtam volna, mintha valami régi érzés támadt volna fel bennem, ami hozzászokott a tragédiához és a gyászhoz. – Igen, nagyon közel van.

A képernyőt bámultam, vártam a folytatást. A kép megvillant, közelit mutattak egy jogosítványról, homályosan, de felismerhetően.

Selma halkan levegőért kapkodott.

– Nem ismerjük? Nem itt önkéntes?

Az ismerős arcot bámultam, a világosbarna hajat, a mosolygó szemet, még így is, hogy az ajka nem húzódott mosolyra, egy jogosítványfotón nyilván nem. Ha mosolygott volna, láttam volna a kicsit csálé fogat, ami valahogy barátságos volt az egyenes, túlságosan fehér fogsorok világában. Laura West kicsit görbe foga olyan volt, mint egy értő kacsintás, kar a vállad körül. Látod? Hasonlítunk, te meg én. Még így is, hogy tudtam, nem így van.

– Igen – feleltem halkan, és ellenálltam a veszteség rám támadó hullámának, ami üres visszhangként hasított belém… Régi volt, és ismerős. Olyan ismerős. – Ismertük.

Őt ismertem a legjobban az önkéntesek közül, de nem akartam azzal áltatni magam, hogy Laura West a közeli barátjának tartana, vagy akár simán a barátjának. A csevegések egy-egy kávé mellett, néhány viccelődő megjegyzés vagy pár bizalmas beszélgetés még nem jelent barátságot, mert persze igazából nem is az. Csak azért jelentett nekem ennyit, mert olyan kevés más volt.

– Angolt tanított, ugye? – kérdezte Selma.

– Igen.

Itt volt ma reggel. Összeütköztünk az ajtóban, amikor ment el, és ügyetlenül táncikáltunk, majd szilárdan megfogott a vállamnál, nagyon kicsit megfeszültem, ahogy ő határozottan oldalra irányított. – Bocsánat – mondta lihegve. – Késésben vagyok, el kell mennem Rubyért. – Megértőn bólintottam, még mindig kicsit hökkenten, ő bocsánatkérőn mosolygott rám.

– Viszlát, Maria! – mondta, és elsietett.

Mindig kimondta a nevemet, ő ilyen típus volt. Gyakran beszélgettünk, szinte minden héten, bár sosem fontos dolgokról. Emlékszem rá, amikor először jött oda hozzám. Honnan jöttél? Boszniából, Szarajevóból. Ó, sajnálom. Egy kéz a karomon, részvétteli pillantás. Majdnem mintha tudná.

– Laura West. – Selma a képernyőt nézte, a szeme elkerekedett. – Ha az ember belegondol, hogy alig pár órája itt volt, élt.

A gondolatra kirázott a hideg. Alig néhány órája még beszéltünk.

– Szegény nő – csóválta a fejét Selma. – Gyerekei voltak, ugye?

– Igen. – Hidegséget éreztem, dermedt voltam, és fagyos. – Három kislány.

Az angolórára várókat szólították. Miután kimentek, a tévéhez léptem és kikapcsoltam.

Mielőtt megnyomtam a távirányítón a gombot, megint a tévére néztem: a műsor ment tovább, valami gazdasági válságról beszéltek, de én még mindig a jogosítvány képét láttam magam előtt. Laura West. Mikor találkoztunk, láttam, hogy kedves a szeme. Megkérdezte, férjnél vagyok-e, vannak-e gyerekeim. Nem, egyik sem, persze. Mutatott egy képet a három lányáról. A legkisebbnek aranyló vörös haja volt, és foghíjas vigyora. Aggódott értük, a kis gondjaik miatt, a hangjában világosan hallatszott, hogy imádja őket, még akkor is, ha a gyengeségeikről vagy a nehézségeikről beszélt. Ha őt hallgattam, akkor mintha bepillanthattam volna egy másik életbe, ahol melegség volt, szeretet és család. Ez hatalmas dolog volt számomra. Mintha egy tündérmesét hallgatnék, de ez igaz volt, és ettől volt olyan csodálatos.

A híradót reklám szakította meg valami csodaterápiáról, egy bőrmegújító arckrémről. Egy elvben hatvanas nő sima, mosolygó arcát néztem, ahogy egy ösvényen sétált, ezüst haja hetykén lobogott, és egy pillanatra az anyámat láttam, az arca ráncos, mint az aszalt szilva, tönkrement. Kikapcsoltam a tévét.

– Olyan szomorú – mondtam Selmának. – Hiányozni fog itt mindenkinek.

És azt mondtam magamnak, hogy akkor ez a vége. Elteszem ezt a kis gyászt a többi mellé, bezárom és próbálok nem gondolni rá többé. Ez volt az egyetlen út előre, a létezéshez. Hogy az ember úgy kel át a pusztuláson, hogy mindig csak a következő, lassú lépésre figyel. Így éltem az elmúlt huszonhat évben, és már csak ez az egyetlen út maradt, amit ismertem. De még mikor ezt mondogattam magamnak, akkor is elképzeltem Laura Westet, ahogy az orrát ráncolta, amikor nevetett, ahogy mindig megkérdezte, kérek-e kávét, és megint elöntött a gyász hulláma. Tedd ezt félre, Maria! – szóltam magamra. – Csak tedd odébb!

De nem bírtam nem rá gondolni, amikor kijöttem a Menekültközpontból, és elmentem a Bowery állomásig, ahonnan a J vonalon megyek majd haza, pont ellenkező irányba, mint Laura, az Astoriára, Queensbe. Hetente kétszer dolgoztam önkéntesként, a szabadnapjaimon, amúgy ott maradtam az Astoria körül, egy ottani fodrászatban dolgoztam, amit egy bosnyák honfitársam, Neriha vezetett.

Mikor odaértem az állomásra, láttam, hogy zárva: már eltelt pár óra Laura halála óta, de még mindig nem járt innen egyik irányba sem a metró. Sárga szalag zárta le a bejáratot, egy unott képű rendőr őrizte, csak a biztonság kedvéért. Gyorsan hátrébb léptem.

Az emberek ott lődörögtek, próbáltak rájönni, mi történt, vagy csak egyszerűen bosszankodtak, hogy nem lehet közlekedni. Hallottam, ahogy egy férfi a telefonjába káromkodik, panaszkodik, hogy így el fog késni, „csak mert valami nyomorult nyilván a metró elé ugrott”.

Elindultam vakon, nem tudtam, merre menjek. Céltalanul lépkedtem, mintha már nem tudnám az utat, pedig már vagy húsz éve éltem ebben a városban. Egy pillanatig az utcák, amiken annyit jártam, ismeretlennek tűntek, az épületek nyomasztóan magasodtak fölém, összezárultak a fejem felett. Elképzeltem, ahogy Laura itt jár, a halála felé sétál, a táskája hetykén leng, fogalma sincs semmiről. Biztosan nagyon gyorsan történt. Túl sokszor láttam már ilyet… Csak egy pillanat műve volt. Itt van, aztán már nincs.

Ott álltam a járdán, az emberek elnyomakodtak mellettem, a húsz év eltűnt, már nem tudtam, hol vagyok. Alig kaptam levegőt.

Valaki megragadta a könyököm, mire felkiáltottam kicsit.

– Jól van, hölgyem? Úgy nézett ki, mint aki mindjárt elájul.

Az ismeretlen férfira pillantottam, belebámultam az aggódó mosolyra ráncolódó, sötét arcba. Hátraléptem, elrántottam a karom.

Mély levegőt vettem, és megint leszorítottam magamban mindent. Mélyre, egészen mélyre, amennyire csak tudtam.

– Jól vagyok, köszönöm – mondtam, és továbbmentem.

Buszra kell szállnom, gondoltam. Megint megálltam az utcán, próbáltam felidézni, hol van a buszmegálló. A város buszközlekedését mindig is felfoghatatlannak találtam, útvonalak bonyolult krikszkrakszának, ami sehogy sem fért a fejembe, de most valahogy ki kellett ismernem magam. Kitalálom, mondtam magamnak. Eljutottam egészen Amerikáig egymagam, Queens is menni fog.

Végül majd két órát tartott, és három buszra is felszálltam, mire eljutottam a Harmincegyedikre a lakásomba: egy kis garzonban laktam az elmúlt hat évben.

Amikor Amerikába jöttem, először négy másik menekülttel éltem együtt: két bosnyák, egy szerb és egy horvát lánnyal. A külügyminisztérium helyezett el minket; mindenki az életét romba döntő boszniai háborúból menekült. Mind más-más városból jöttünk, volt, aki más nyelvet beszélt, és más-más emlékekkel küszködtünk, amiket el kellett felejtenünk. Réges-régen még nem tudtam különbséget tenni szerb vagy horvát, muszlim vagy katolikus között, és nem is ismertem olyat, akit ez érdekelt volna. De utána – és ez az élet olyannak tűnik, mint amiben mindig lesz egy utána – nem beszéltem egyik lánnyal sem. Megkeményítettem a szívem, mert máshogy nem tudtam volna, hogy élhetnék tovább.

Megérkeztem a kis garzonba, és megmelegítettem némi maradék levest. Mindig főztem egy fazékkal egész hétre, és ezt ettem minden este. Általában leültem az apró asztalhoz, és egy könyvtári könyvet olvastam vacsora közben – a romantikus regényeket szerettem, a habos-babos tündérmeséket, amiktől apám kétségbeesett volna. Még most is magam elé tudtam képzelni a könyves vitrint a régi nappalinkban, az éjszakára behúzott bársonyfüggönyöket, hogy apám az ölébe ültetett, és elmondta, micsoda kincsek ezek. Ha tudsz olvasni, Maria, sosem vagy egyedül. Mennyire nem tudta!

Ma este túl nyugtalannak éreztem magam az olvasáshoz: az emlékek fel-alá száguldoztak a fejemben, mint az árnyékok, amiket próbálok kikerülni… A zörgés, ahogy apám lapozza az újságot, a fivérem csupa rettegéssel teli arca. Maria, ők ott téged…? Anyám repkedő ujjai a csuklómat szorítják. Ígérd meg…

Hogy elzárjam az emlékeket, bekapcsoltam a tévét, bár egy hang azt súgta, hogy valójában nem akarom ezt. A hírekre kapcsoltam, kivettem a marhahúslevest a mikróból, és fél füllel hallgattam a gazdasági tudósítást. A riporter hangja ott zúgott a háttérben.

Az asztalnál ültem, egy nő egy új tudósításba kezdett, megfelelően komor arccal beszélt a kamerába.

– Egy ismeretlen támadó ma lelőtt egy nőt a metrón. A nőt azonosították: Laura West, három gyermek édesanyja, New Yorkban élt, és önkéntesként dolgozott a helyi Menekültközpontban. – Rémséges, sokat elmondó csend. – Egyelőre nem tudjuk, ismerte-e a támadóját.

Új kép villant a tévén, valamilyen családi fotó, valószínűleg a Facebookról. Laura a tengerparton nevetett, átkarolt két gyereket, a lányok arcát személyiségi jogok miatt kitakarták. A fotót bámultam, Laura hátravetett fejjel, szélesen mosolygott, és magához ölelte mindazt, amit az élet csak adhatott. Olyan sok örömöt.

Laura West. Hányszor nevetgéltünk és beszélgettünk az elmúlt évben? Szinte minden héten beszéltünk, hozott nekem egy kávét valamelyik szünetben, tejjel, édesen, tudta, hogy így szeretem. Leültünk a hallban valamelyik kicsi asztalhoz és pletykáltunk – vagy inkább Laura mesélt az életéről, és én hallgattam. Szerettem hallgatni.

Lehetetlennek tűnt, hogy meghalt, ilyen erőszakosan; de mélyen, elkínzott belsőm legmélyén nem voltam meglepve. Hiszen nem ez történik mindig? A dolgok véget értek, vagy így, vagy úgy. Mindig véget értek.

Most itt ültem egyedül, felidéztem mindazt, amit Laura viszonzás nélkül elmondott nekem, szinte óvatlanul elárulva sok mindent. Három kislány: Alexa a legidősebb, Ruby a legfiatalabb, még csak négyéves. Sajnáltam, hogy nem jut eszembe a középső lány neve. És a férje… Nathan, igen. Túl sokat dolgozott, jobb életet akart biztosítani a családjának, de ennek ára volt. Ezt szomorúan mondta, egy sóhajjal megfejelve. Nathannak nehéz gyerekkora volt. Az anyja örökké rángatta magával, apa sosem volt a képben. Jobbat akar a lányoknak ennél. Tudom. Csak közben…

Ezt a mondatot nem fejezte be. És most már nem is fogja.

A hírek helyett másik műsor jött, egész más, és én mélyre tuszkoltam az emlékeimet Lauráról. Szomorú voltam, igen, ezt bevallhattam. Megengedhettem. De a többit el kellett löknöm magamtól, mint minden mást.

Végül is, egyáltalán nem ismertem jól Laurát, még akkor sem, ha vártam a találkozásainkat, és a barátomnak tartottam. A valóság mégis az volt, hogy valószínűleg alig jelentettem neki valamit. Két nő, aki ugyanott volt ugyanakkor, elbeszélgetett egy kávé mellett. Ez nem jár azzal, hogy bevont volna az életébe.

Ültem ott, a híradó duruzsolt, és fogalmam sem volt róla, hogy nagyon is be leszek vonva, jobban, mintsem azt valaha képzeltem volna.

HARMADIK FEJEZET

Nathan

Az elkövetkező pár óra a sokkos fájdalom és hitetlenkedés ködében telt. Eljöttem az irodából, ott hagytam a rendőrnőt, és elmentem Rubyért. Egyszerre fontos lett, rettenetesen fontos, hogy összeszedjem a lányom – hogy velem legyen mindhárom gyerekem –, és vigyázzak rájuk. Ez volt az egyetlen, ami mozgásra bírt és a valósághoz horgonyzott.

– Elnézést, de beszélnünk kell önnel majd még, Mr. West – mondta a rendőrnő, arcán részvétteli kifejezéssel. – És át kell adnunk Mrs. West holmiját…

Elhessegettem a szavait, nem akartam arra gondolni, mit jelentenek, hogy Laura cuccai egy szekrényben hervadoznak valami fura helyen.

– Gondolom, tudja az elérhetőségeimet – mondtam, mintha csak egy ügynökhöz beszélnék, és átvonultam az irodán.

Nem akartam senkinek sem a szemébe nézni. Féltem, hogy a szánalmuk megtörne. Összezúzna.

– Nathan… – Jenny szólt oda halkan. – Mi…?

Megráztam a fejem. Hamarosan megtudják. Mindenki megtudja. De egyelőre csak meg kellett keresnem a családomat… amennyi megmaradt belőle.

Taxival mentem fel északra, mert a metrónak a gondolatát sem bírtam volna elviselni. Vajon valaha fel bírok még szállni rá? Képek villantak fel előttem: Laura a metrókocsiban, egy fegyveres férfi. Egyszerre csak megértettem, milyen sok mindent nem tudok.

Azt sem tudom, férfi volt-e, aki lelőtte, hogy lelőtt-e mást is, hogy hol lőtte meg. A fejét? A szívét? Elképzeltem, ahogy összeroskad az ülésen, a teste meggörnyed, és a gyomrom megint görcsbe ugrott. Ez nem az én életem. Nem Laura.

De valahol kint a városban volt egy ember, aki fegyvert szegezett a feleségemre. Lőtt és megölte… De miért? Miért voltál egyáltalán azon a metrón, Laura?

A gondolataim pörögtek és tekeregtek, mint egy csapat kétségbeesett holló, ha nem tudnak hol leszállni. Semminek sem volt értelme. A gyomrom megint begörcsölt. Fájt a lélegzés.

Miss Willis nem tudta eldönteni, hogy aggodalmasnak tűnjön-e, vagy inkább idegesnek, amikor beengedtek az óvodába, egy arisztokratikus téglaépületbe a Hetvennyolcadikon. A falakat színes tenyérlenyomatok és szirupos szlogenek díszítették: „A boldogság itt kezdődik. Ragyogó elme, új kezdet.” Süket duma.

– Mr. West, ez teljességgel…

– Baleset történt.

Kurtán beszéltem, Rubyra figyeltem, aki ott állt Miss Willis mögött, és szándékosan szomorúan festett. Nyilván úgy érezte, elfelejtették, és azt akarta, hogy ezt tudjam is.

– Baleset? – kérdezett vissza kétkedőn Miss Willis.

– Igen, baleset. – A hangomba éles árnyalat vegyült. Hirtelen úgy éreztem, felemészt a harag. Ez a szenteskedő nő tényleg nem hisz nekem? – Gyerünk, Ruby!

– Ez valóban nem történhet meg többször – közölte Miss Willis.

Megpördültem, a fogaim egy ragadozó vicsorával megvillantak. Elfogott a vágy, hogy valami erőszakosat tegyek, összetörjek vagy szétverjek valamit, darabokra tiporjam. Inkább csak ökölbe szorítottam a kezem.

– Higgye el, nem fog!

Miss Willis kinyitotta, majd becsukta a száját, a szeme elkerekedett, én hátat fordítottam neki, és kiviharzottam az óvodából. A szívem dübörgött, a vérem vadul áramlott.

– Apu, miért vagy ilyen dühös? – kérdezte Ruby, és próbált nem lemaradni, ahogy elindultam az utcán hazafelé.

El akartam hozni Ellát és Alexát is az iskolából, azonnal, csak hogy hazavigyem őket, és vigyázzak rájuk, de úgy döntöttem, ez most nem lenne jó. Nem tudtam elképzelni, hogyan boldogulnék hárommal egyszerre, ahogy elmondom nekik, mi történt, és mindenkinek kezelem a reakcióját. Időre volt szükségem, hogy gondolkozzak, kitaláljam, hogy kezeljem ezt, tudom-e kezelni egyáltalán. Ami meg Rubyt illeti…

Lassítottam, és lenéztem rá – vörös, göndör haj, a bolond anyám vére ütközött ki, a copfjaiban rózsaszín szalag. Laura kötötte meg ezeket a szalagokat. Az ujjai csak ma reggel érintették meg őket. Magam előtt láttam, ahogy magában dúdol, és lemosolyog a lányunkra. A gondolat újabb hullám fájdalmas sokkot indított el bennem, előrehajoltam és megtámaszkodtam a térdemen.

– Apu… – Mint Miss Willis, Ruby is az idegesség és a riadtság között habozott. – Mi a baj?

– Semmi, édesem. Csak fáradt vagyok kicsit.

Lassan felegyenesedtem, a harag kiszállt belőlem egyetlen nagy lendülettel, és valami sokkal rosszabb maradt a helyén: sötét, hatalmas üresség. Láttam, hogy egy életnyi ilyen pillanat áll előttem, elviselhetetlenül fájdalmas és kínzó, és fogalmam sem volt, hogyan kezeljem bármelyiket is. Nem tudtam, képes vagyok-e rá.

– Menjünk haza! – Ruby kezéért nyúltam, és lassabban mentem tovább végig a napfoltos utcán, le-lelassítva, miközben minden egyes lépés erőfeszítésembe került.

– Miért késtél ennyit? Hol van anya?

Ruby csak négyéves volt, és néha idegesítően koravén. Nem hagyott ki semmilyen kínálkozó lehetőséget vagy trükközést. Általában büszke voltam rá emiatt, és imádtam, de most csak megijesztett. Hogy rájön, mi történt, vagy rájön valamire, és én még nem állok rá készen. Messze nem.

– Anya nem tudott ma érted jönni.

A szavak elakadtak a torkomban. Hogy a pokolba mondjam meg egy óvodásnak, hogy meghalt az anyja? Hogy lelőtték? És a tízéves Ella, meg Alexa, a dacos tizennégy éves? Mit mondjak bármelyiknek? Hogy csináljam ezt?

– Apu… – Ruby hangja ravaszul hízelgőre váltott, ahogy megérezte a gyengeségem. – Veszünk fagyit?

Már nyitottam a szám, hogy nemet mondjak, hogy nem, nem veszünk. Nyilván nem, nem mehetünk fagyizni, amikor épp most halt meg a feleségem. Ilyet senki sem csinál, kell hogy legyen valami általánosan elfogadott szabály az univerzumban, hogy nem szabad fagyizni, nem szabad semmi szórakoztatót csinálni, ha valaki épp meghalt. Ha az ember úgy érzi, összetört belül, és nem maradt belőle semmi, csak szétesett darabok. Persze hogy nem megyünk fagyizni.

– Apu, lehet? Kérlek!

Lenéztem a lányom arcára – Ruby, a mi boldogságos balesetünk összeráncolt homlokkal nézett rám, a kezét összekulcsolta az álla alatt. Még lábujjhegyre is állt. Ahogy lepillantottam rá, úgy éreztem, mintha a szívem megcsavarodna belül. Még nem tudja. És már értettem, hogy most még boldog lehet, most még ehet fagyit, és én is boldog voltam a kis haladékért.

– Rendben, Rubes – mondtam rekedten. – Fagyizzunk!

Végül két-két gombócot vettünk egy menő fagyizóban a Lexingtonon. Ruby egyre csak beszélt, mesélt a délelőttről az oviban, hogy miket játszottak, miket készített, és a hercegnőjelmezről, amit egy Chloe nevű kislány vett fel, és Rubyra nem került sor, hogy ő is felvegye, és ez nem igazság.

Hagytam, hogy elsodorjon a beszéd, a normalitás nyugtató árja. Élvezettel néztem, ahogy nyalja a fagyit gondosan, hunyorít, úgy összpontosít, a copfjai ugrálnak. Nem bántam, amikor egy rózsaszín csepp hullott a felsőjére, hogy is bántam volna.

– Apu – mutatott az én elfelejtett tölcséremre –, olvad a fagyid!

Lenéztem. A csoki a kezemre folyt, a gyomrom úgy összeszorult, hogy tudtam, nem bírok egy falatot sem enni belőle.

– Ó, sajnálom, Rubes – feleltem szórakozottan, mire ő tovább fecsegett.

A gondolatok tovább sodródtak, megint felbugyogtak. Fel kell hívnom Laura szüleit. Az anyámat. El kell mondanom a lányoknak…

És a rendőrség? Azt mondták, beszélnünk kell még. Hogy kérdéseik vannak. Nekem is voltak kérdéseim, amikre választ akartam. Mondták, hogy el kell mennem Laura holmijáért…

– Apu, te nem is figyelsz! – Ruby hangja haragosnak tűnt.

Kinyitottam a szemem, észre sem vettem, mikor lecsuktam, és Ruby rágógumiszínű meg élénk rózsaszín foltokkal tarkított arcára néztem.

– Bocs, Rubes, figyelek. Tényleg. Chloe…

– De nem is Chloéról beszéltem! – Hallottam az undort a hangjában. – Anyáról kérdeztem. Otthon van?

Körbenéztem a kis fagylaltozóban, nyurga székek álltak az apró, üveg- és kovácsoltvas asztalok körül, színes fagylaltos rekeszek sorakoztak egy üvegpultban: rózsaszín, pisztáciazöld és fehér, piros hullámokkal. Egy huszonéves lány állt a pultban, két pirszing volt a szemöldökében, rám mosolygott. Furcsán normális pillanat volt, csak vissza kellett volna mosolyognom, de nem bírtam. Az a megmagyarázhatatlan és nyilvánvalóan helytelen érzés fogott el, hogy el kellene mondanom neki, épp most halt meg a feleségem, lelőtték. Talán pár óra múlva meg megjelenik a hír a Snapchatjén Lauráról. Úgy éreztem, hisztérikusan nevetni tudnék az egész helyzet képtelenségén, nevetséges és groteszk, de közben ösztönösen hörögni is akartam a haragtól és a félelemtől. Ez volt a valóság.

– Menjünk! – Eltántorogtam az asztaltól, mint egy részeg, mire a lány szeme riadtan elkerekedett. – Gyere, Ruby! Haza kell mennünk.

– Akkor anya otthon lesz? – kérdezte Ruby, mohón, szinte mint aki tudja valahogy, mintha engem vizsgáztatna, és azt akarná, hogy okozzak csalódást.

– Nem lesz. – És ekkor, mivel nem tehettem mást, hazudtam. – Még nem.

Hazamentünk, otthon minden csendes volt, kísértetiesen. Általában amikor hazaértem, csendes volt a lakás, de az kellemes csend volt, valahogy élettel teli, a háttérben az emberi élet zakatolásával – ment a mosogatógép, csikorgott az ágy vagy a kanapé, távoli zajok. De ez természetellenes mozdulatlanság volt, mint a visszafojtott lélegzet, a várakozó üresség.

Egy lerobbant lakást vettünk meg a Nyolcvanharmadik és a Harmadik utca sarkán négy évvel ezelőtt, egy háború előtti épületben, ekkor indítottam el a saját vállalkozásomat a partneremmel, Frank Steinnel. Három háló volt, étkező, nappali, konyha meg egy cselédszoba, amit dolgozónak használtam. A manhattani átlaghoz képest hatalmas, és nagyon ráfért volna a felújítás meg az átalakítás.

Az itt lakó néni kilencvenévesen idősek otthonába költözött, és a lakás harminc éve állt változatlanul. Mi lassan haladtunk vele, mert én felügyelni akartam minden tervet, és spóroltunk is, ahol csak tudtunk. Eddig még csak a konyha készült el, ehhez Laura ragaszkodott, mert szerinte ezt a legfontosabb felújítani. Úgyhogy ez a helyiség csupa ragyogó márvány és antikolt tölgy volt, a lakás többi része meg úgy festett, mint egy, a hetvenes években forgatott sorozat díszlete.

Lassan bementem, nyugtáztam a valamikor-réges-régen nem fontos részleteket, amik mindörökre az agyamba égtek: Laura sálja, vagány zöld és kék hullámokkal, ott lógott egy kampón az ajtónál, várva, hogy valaki felvegye, a kézírása a konyhai naptáron. Jövő hétre időpontja volt a fogorvosnál. Beszívtam a levegőt, és arra gondoltam, hogy ez az ő illata: Jo Malone, narancsos, ezt adtam neki minden karácsonykor. Elképzeltem, hogy egy másik szobában van, hogy mosolyogva belép, felhúzza a szemöldökét. Kinyújtja a karját Ruby felé. Hát már itthon is vagytok?

Ruby előrerohant, átvágtázott az ebédlőn, aztán a tolóajtón a nappaliba, ahol a csodálatos márványkandalló állt, ami miatt úgy megtetszett nekünk ez a hely, és a hatalmas tolóablak a Nyolcvanharmadik utcára. A falakon ocsmány, virágmintás, olajzöld tapéta pompázott, ki nem állhattam, de még nem volt időm rá, hogy megszabaduljunk tőle, mint annyi mindentől a lakásban: az olcsó, narancssárga-barna bútortól és a kekizöld, nyilván ólomfestékkel festett faltól a dolgozómban.

Ruby a kanapéra vetette magát a tévé elé, és ravaszul könyörgő pillantást vetett rám. Mindig jól mérte fel a helyzetet, és megérezte, ha megnyílt a lehetőség.

– Nézhetek Peppa malacot?

– Rendben.

Tudtam, hogy Laura szigorú rendet tartott, hogy mikor szabad tévét nézni, de aligha álltam úgy, hogy ezt erőltessem. Bekapcsoltam a tévét, és megkerestem a Peppa malacot. Pillanatokkal később felcsendült a vidám szignál meg a röfögés, és visszhangot vert a szobában. Elég röhejes volt, a körülményeket figyelembe véve.

Minden röhejesnek tűnt, bántónak… A portás kedves köszönése, amikor bejöttünk, ahogy kattant a szomszéd ajtó, ahogy valaki dudált az utcán alattunk. Hogy merészelik tovább élni az életüket az emberek? Hogy mehet tovább a világ? Minden helytelennek tűnt.

A fejemben ott zakatolt, hogy a feleségem halott. Ezek a szavak szüntelenül, rémségesen ismétlődtek, ott mennydörögtek bennem, mégsem volt semmi értelmük.

A nappaliban hagytam a boldogan tévéző Rubyt, és kimentem a konyhába, nem is tudtam, mit csináljak. Hívjak fel valakit? Kezdjem el elmondani? Temetés lesz, állapítottam meg. Meg kell terveznem. Hogy lehetnék erre képes? Nem tudtam, hol kezdjem. A halál mindig olyasmi volt, ami másokkal történt. Sosem érintett engem… mostanáig.