KIUTAM A NÁRCIZMUS POKLÁBÓL

(A LEÉRTÉKELÉS SÖTÉT HATALMA – REJTETT BÁNTALMAZÁS) HOLTIMER J. B. J.

2020

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Kedves feleségemnek,

gyermekeimnek és

szenvedő embertársaimnak

Mondjuk már ki együtt és hangosan:

– akik tudatosan bántanak másokat, azok őrültek.

(– ezt csak halkan, szinte csak magunkban: ’Mind őrültek vagyunk’.)

– minden szenvedés értelmetlen.

– Istent nem érdekli a mi sorsunk.

– az áldás nem rafinált önérdek érvényesítés.

– ha valamiben hiszünk, attól az még nem igaz.

Ha arra gondolna valaki, hogy ezt a könyvet nem kellett volna megírni, csak azt mondhatom, hogy azokat a dolgokat nem kellett volna elkövetni. Ha pedig elkövették, ne haragudjanak, ha kimondjuk. Semmi sem pusztítja úgy a lelket, mint a titkolózás és a hazugság.

Az írás nem bizonyít semmit, csak elmond valamit. Ha nem beszélünk róla, a mi is a

„generációk közötti trauma-átfertőződés” áldozatai leszünk, mert a trauma generációs határokon átható átok. A leleplezés és feldolgozás töri meg az erejét.

A könyv fikció, a szereplők, helyszínek „kitaláltak”. Bármiféle egyezés élő, vagy valóságos személyekkel kizárólag csak a Véletlen műve lehet. Ha mégis lenne egyezés, az

csak azt bizonyítja, hogy a valóság milyen jó forgatókönyv író, és a valóságban minden és mindennek az ellenkezője előfordulhat. De hát éppen ettől olyan izgalmas a mi szép kis világunk.

Szereplők:

Holtimer

Lara – Holtimer felesége

Malvin, Esztella, Annabella, Markotányos, Marcip, Daniella – Lara és Holtimer gyermekei (és Kati: egy ideig fogadott...) apu – Holtimer apja

anyu (alias dráganusika)– Holtimer szülőanyja, kínzója (az akasztó) Roli – Malvin vőlegénye, majd férje

Gabriella, Piri, Sztefanusz, Dörgics – Holtimer testvérei Rita néni, Erika – tágabb család

Borsodi Laci – nagyon tág család

Erdei István – a nagyon tág családon is kívül eső egyéb szereplő

egyéb szereplők – ha vannak... majd kiderül...

I. RÉSZ BEVEZETŐ GONDOLATOK, ELSŐ SEJTÉSEK, VIZSGÁLODÁS, FIGYELEM, ESEMÉNYEK

DOKUMENTÁLÁSA, RÁDÖBBENÉS AZ „IGAZSÁGRA”

ÉS A GYÓGYULÁS ÚTJÁNAK KERESÉSE

Élő szó

Élő szónak nevezem, mert boldog vagyok, hogy még élhetek. Boldog, mert az én nárciszom is megtett mindent, hogy elpusztítson. Megpróbálom néhány szóban elővezetni, hogy miről lesz szó. A családomról. Pontosabban egy családon belüli erőszak lenyomatairól. A bántalmazó az anyám, a bántalmazott pedig én vagyok, pontosabban én voltam, azelőtt pedig az apám, de ő már nem él.

Szerintem úgy halt meg, hogy fogalma sem volt, hogy mi történt vele. Ez is hozzátartozhat az ilyen játszmákhoz.

Nehogy azt higgye valaki, hogy az anyám a gyenge kezével ütlegelt. Ilyenről szó sincs. A bántalmazás a szeretetünket kihasználva rejtetten és álnokul történt, ahogy a kígyó mar bele az őt melengető keblébe. Először sajátos pszichopata machinációkkal beleette magát a bőrünk alá, aztán kezdődött a pusztítás. (Nálam például úgy, hogy visszalopakodott az életembe azzal, hogy bekéredzkedett a lakásunkba. Az indok: fáj a lába /ez még többször előkerül/, és nem tud felmenni a negyedik emeletre, az apámnak meg rossz a szíve. Megjegyzés ehhez a szívbajhoz: az apám minden évben tíz köbméter 20-40 cm átmérőjű méteres fát vágott össze kézifűrésszel, még 85 éves korában is, aztán felhasogatta. Hónapokig kínlódott vele minden nyáron (gondolom, menekült az anyám gonoszságai elől… ezért nem volt hajlandó készen megvenni...)... de hát ki figyelt akkor ilyenekre? A beköltözést akkor kérte az anyám, mikor már azt hittem, hogy teljesen leváltam a szülői családról.

Semmit sem tudtam arról, hogy egy kritikus kisgyermekkor milyen komoly lelki- és kötődési zavarokat „nevelhet bele az emberbe”.) Hogyan történik a pusztítás? Az egész jelenséget ahhoz tudnám hasonlítani, mikor egy leheletfinom, láthatatlan, érzékelhetetlen, bivalyerős szálat tekernek az ember nyakára. Aztán nagyon lassan, nagyon óvatosan, nagyon finoman elkezdik szorítani.

Annyira óvatosan, hogy ne vegye észre senki, még az áldozat se… aki egy idő után úgy érzi: megfulladok. És a hurok csak szorul, szorul. Nem tudjuk mi történik, még a tényt se vagyunk képesek azonosítani, csak azt érezzük: valami nagyon rossz. Az őrült meg egyre nagyobb erővel, egyre kegyetlenebbül szorítja. A módszerei: negatív jelzők, intrika, leminősítés, leértékelés, elégedetlenség, kritizálás… Elmondok néhányat, amivel találkoztam. Először a jelzők, minősítések: pénzéhes... ellenséges... nem dolgozom... a gyerekeim élete kifogásolható...

rossz döntést hoztam, mikor lelkipásztor lettem... (mindezt egy olyan családban, ahol látszólag az isten szolgálata a „legfontosabb”... – hogy érhettem volna ezt akkoriban?...), veszekedős vagyok.

De találkoztam a külsőmmel kapcsolatos megjegyzésekkel is. Újabban: paranoiás, gyűlölködő, rosszindulatú, pszichológusra lenne szükségem… A korábbiakkal megpróbáltam megküzdeni (találkozik majd velük a Kedves Olvasó), mostanában már nem érdekel: bolondokkal nem hadakozok.

A teljesítményeim ugyanekkor: semmik, szinte értékelhetetlenek, nem számítanak.. . Mikor viszont másnak beszél róluk: nagyszerűek és csodálatosak... (így hallom vissza) – így tündökölhet az én teljesítményeim fényében: ő a „csodálatos anya”, aki „ilyen” gyereket nevelt… Találkoztam még kétes személyek felülértékelésével (hogy érezd, hogy te alattuk vagy…). Persze, ha csak ez van, azt hamar átlátná az ember és véget vetne az egésznek. Ezért: időnként dicséretek… hogy benne tartsanak a folyamatban… Ilyeneket is olvas majd a Kedves Olvasó, de higgye el: ritka jószágok egy nárcisztikus bántalmazott életében, és nem kell nagyon komolyan venni. Csak a bántalmazás folytathatóságának az érdekében hangzanak el. Mindez jól megfűszerezve izolációval, hát mögötti gyalázkodással, a többiek ellenem való fordításával, a miénknek a sajátjának tekintésével, és „kötelező” szolgálatok igénylésével. A későbbiekben mindez jól megfigyelhető a dokumentumokban. Az egész jól kiszámítottan és átgondoltan, hogy a méreg hasson, és lassan ölje meg a lelket… és folyamatos legyen az irritáció. Minden közlése látszólagos „jószándékba”,

„szeretetbe”, „aggódásba” csomagolva, hogy észre ne vegye senki. Így gyilkolt engem a dráganusika, a sötét-lelkű „szentasszony”. Persze nem csak gyilkolt, hanem most is gyilkolna… (ha hagynám). De nem hagyom… Azonosítom, hogy mi történik, levonom a konzekvenciát és elhessegetem magamtól a mocskot. Annyira észrevehetetlenül, titokban és felfoghatatlanul történik mindez, hogy sokan észre

se veszik, csak a rettenetes hatását érzik. A kívülállóknak pedig abszolút láthatatlan mindez. Mások kegyetlenül belegabalyodnak, mit az óceánok mélyén sodródó hálókba a delfinek. Aztán már csak az elkerülhetetlen pusztulás következik. Én is így jártam. Vergődtem, de szabadulni nem tudtam, mert a baj forrását képtelen voltam azonosítani. Állítólag van bennünk egy gátlás, ami megakadályozza, hogy a szerettünket gonosznak lássuk. Mindeközben a családunk mélyen hívő, keresztyén életet élt.

Sokáig ezt hittem. Ma már tudom, hogy nem igaz... színjáték az egész, hiszen az „olyan” emberek képtelenek hinni... csak a saját ördögi hatalmukban hisznek. Ez az, amit nem szabad észrevennünk.

Ezért terelnek bennünket folyamatosan, és ezért játsszák a mélyen hívő keresztyént, hogy leplezzék az álságos magatartásukat.

Már korán észrevettem, hogy valami baj lehet az anyámmal. Attól fogva folyamatosan figyeltem, és mikor nehezedett, sok tapasztalatot, benyomást, érzést leírtam. Mindez, bár az anyám ’rendkívül óvatos szörnyeteg’, csak egyre szaporodott. Ha már elviselhetetlen volt, megpróbáltam kiírni magamból. A most előbocsátott írások kétharmad része akkor készült, mikor még halvány fogalmam sem volt arról, hogy mi zajlik körülöttem. Ezért nevezem őket ’öntudatlanoknak’. A könyvben tálalt

’öntudatlanokat’ két típusba sorolom: mikor a problémával foglakozom, és mikor ’másról írok’.

Döbbenetes számomra, hogy mikor ’másról írok’ akkor is mennyire a probléma foglakoztat. Ennyire eluralkodik az emberen a nárcisztikus abnormális világa. Írtam, és nem tudtam, hogy miről. Ha igaz, amiről a pszichológusok beszélnek, hogy mindezt projekcióval állítja elő, vagyis mi éljük át, ami őbenne van, a Folyosó egy meglehetősen jól sikerült nárcisztikus belső térkép lehet, ami megmutatja: én is érintett vagyok. De azt is, hova gyötri be áldozatát a nárcisztikus. Szörnyű

helyekre... szörnyű lelki állapotba. Annyira szörnyűbe, hogy ez a könyv legsötétebb része. Annyira sötét, hogy sokáig újra sem tudtam olvasni, sőt még ma sem tudom igazán. Készüljön fel a Kedves Olvasó nagyon nagy mélységekre. Többen jelezték, hogy képtelenek elolvasni. Itt mutatkozik meg legteljesebb valóságában az ’igazság’. Ha túljutunk rajta, utána már derűsebb részek is jönnek. Nem derűsek, mert az, ebben esetben nincs, csak derűsebbek. A Folyosó írásakor mély belső

frusztrációimtól próbáltam szabadulni. Két ilyenre emlékszem. A valódi ok a harmadik volt, a nárcisz bántalmazása. Erre azonban csak a lelepleződés után jöttem rá. Arra is, hogy ’nincs benne olyan mondat’, ami ne a ’problémáról’ szólna. Öntudatlanul írtam, de az ujjamat öntudatlanul is a baj ütőerén tartottam, csak még nem tudtam, hogy mi van a háttérben. Csak annyit éreztem, hogy valami nagyon rossz, de az átélőkhöz hasonlóan én is csak arra tudtam gondolni, hogy jót akar...

csak nem sikerül neki. Dehogy akart... Sőt!... Ezek az írások egy gyötrődő, vergődő, igazságot kereső

ember kétségbeesett kísérletei a megkönnyebbülésre, az igazság keresésére, a magyarázatra, a helyzet értelmezésére, önmaga igazolására, ami, mondjuk meg, senkit sem érdekelt. A nárciszt azért nem, mert ő csak a saját tökéletességében képes hinni, a többieket azért nem, mert ők a nárcisz igazi arcát nem látják, ezért azt hiszik, hogy az áldozat téved, túloz, vagy bolondokat beszél. A saját tévedésünknek belátása amúgy sem könnyű. Közben pedig a nárcisz, a család rejtett mélyén háborítatlanul ’dolgozik’. Ezért, ezek az írások, akkor még nem segíthettek. Ettől függetlenül makacsul készültek. Néhol lehet, hogy nehézkesek... egyet bizonyítanak: hogy nem utólag találtam ki a dolgokat, és nem utólag húzom rá valakire a hideg lepedőt. Az már ott volt, csak a KÉP-nek kellett összeállnia. Ezért idézem őket a keletkezésük állapotában.

A lelepleződés pillanatáról a Releváció szól. Akkor kezdtem neki a nehéz útnak, hogy valahogy segítsek magamon. Bár óva intenek a hozzáértők, Münchausen báróként magam láttam neki, hogy saját magamat kihúzzam. Két év telt el, és úgy érzem sikerült. Két keserves év. Ha a korábbiakat is számolom, legalább tizenöt súlyos év (utólag számolva, lehet még húsz is...), amit elrabolt tőlem az anyám. Érdekes módon korábbi atrocitásokra nem emlékszem. A helyzetet ismerve azonban tudom, hogy mindez korábban is zajlott, csak akkor még nem én voltam a kiszemelt áldozat. Az, az apám áldozati ideje volt. Mikor ő ’be lett darálva’, akkor jöttem én. Többen figyelmeztettek, hogy meg kellene neki bocsátani. Bocsássa meg, aki tudja. Ne haragudjon a világ, de én, csak megvetéssel tudok gondolni azokra, akik részt vettek benne. Mert részt vett benne az egész család, az apám épp

úgy, mint a testvéreim. A bolond anyám az orruknál fogva vezette őket, ők pedig önként és dalolva követték, és tették azt, amit a háborodott agy diktált nekik. A végén már egészen izolálva voltam, és folyamatosan gyaláztak a hátam mögött. Mindez most is zajlik, hiszen a nárcisztikus bántalmazásnak soha nincs vége. Csakhogy már nem érdekel, a helyén kezelem a dolgokat. Ott tartottam, hogy folyamatosan káromkodtam, az anyámat, az anyám kurva istenét szidtam, az idegeim pedig százszorosan voltak túlterhelve. Majd belepusztultam. Erre képes a nárcisztikus, ha szabadon garázdálkodhat. Olyan lettem tőle, mint egy őrült. Akkor még nem tudtam, hogy mindez a bántalmazásra, az erőszakra, a fenyegetettségre született válasz, és a súlyos traumatizáltságot mutatja. Csak annyit tudtam, hogy az anyám, az anyám viselkedése váltja ki. Ha nincs az a rádióműsor, amit véletlenül meghallottam, talán már nem is élek. A baj nagyságát csak fokozta, hogy akkoriban még lelkészként dolgoztam. Az elmebeteg kínzása adta meg a döntő lökést ahhoz, hogy befejezzem. (Az igasághoz tartozik, hogy volt más oka is: a kilátástalanság, a mélyen alulfizetett munka, ahol még a kis pénz is bizonytalan, a mindent átható érdektelenség, az alig leplezett ellenségesség és lenézés bizonyos emberek, gyülekezeti tagok, és egyházi vezetők részéről.

Csinálhattunk bármit, gyakorlatilag senkit se érdekelt. A másik gyülekezet aljasságai csak hab volt a tortán. Ahogy sejtem, ott is ugyanez lehet a „probléma”. Előbb, utóbb kilóg majd a lóláb (ördögpata).

De erről most csak ennyit.)

Írásom utolsó harmadában számolok be az általam alkalmazott egyik terápiáról (tik-tak), ez volt az én sajátos EMDR terápiás módszerem. És itt próbálok meg leírni valamit segítségképpen is.

Mindent összevetve, sokat segített, hogy folyamatosan írtam. Ezekből tudom, az óvatosságra intő

pszichológusi tanácsok ellenére is, hogy mi a pontos diagnózis, ugyanis, mihelyst utána olvastam, rögtön láttam, hogy mindezt én már jóval korábban láttam, kielemeztem és leírtam, csak még nem tudtam, hogy miről van szó (Az elemzések találhatók a könyv első kétharmadában.). Hogy mennyire pontos volt a diagnózis, mutatja, hogy az anyám kiszemezgette őket az írásaimból, és az eredményt felsorolta. (Lásd: a Kedves Holtimer és Lara! c írást). Ez a felsorolás a pontos diagnózis. Jó, hogy megtette, ő kötötte csokorba a lényeget. Mert pontosan olyan az anyám... pontosan olyan egy nárcisztikus. Mindezt persze a megkínzottakon kívül senki se látja. Még azok se mind. Az apám biztosan nem, csak kapaszkodott az anyámba, mint egy gyerek a kínzójába. Meg is kapta érte a jutalmát, akkora koszorúk kerültek a sírjára, mint két malomkerék. Két kínzója búcsúzott tőle ilyen

„nagy szeretettel”. A többiek egyszerűbb, kisebb koszorúkat hoztak Nem győzöm hangsúlyozni, az írások akkor készületek, mikor semmit sem tudtam arról, hogy mi történik. Csak tapogatóztam, és próbáltam megérteni.

Mint az átélők többsége, én is azt hittem, hogy csak velem történnek azok a dolgok. Pedig dehogy, ahogy az egyik, sokat sejtető bloggcím is írja: nemvagyegyedül. Bizony nem, hiszen számtalanul vannak az őrültek, és így az áldozataik is. Elképzelhetetlenül sokat segített, amit az interneten találtam. Engem mélységében érdekeltek a dolgok. Eljutottam az elmeolvasásig, az elmetudatig, az ambivalens gyermekkori kötődésig, a hideg és meleg empátiáig, a tartalomelemzésig. Bár elképesztően bonyolult az ember, az emberi viselkedés, az emberi kommunikáció, köszönet mindazoknak, akik azon fáradoznak, hogy megfejtsék. Minden

„felfedezésük” csak még nagyobb mélységeket tár fel, de azért a dolgok lassan, döcögve haladnak előre.

Köszönöm a saját családom segítségét. Különösen a feleségemnek, aki ezernyi keserű

tapasztalata ellenére sem vált el tőlem, sőt még ma is szeret. Hogy is lehetne ezt megköszönni? És köszönöm a gyerekeimnek, akik sehogy se tudtak volna a velem való párkapcsolatukból kilépni, hiszen a gyerekeim, hozzám vannak kötve, de ellenem fordulhattak volna. Ha megteszik, minden okuk meg lett volna rá, hiszen, aki az ördög családjában nő fel, maga is ördöggé válik. Tőlük már bocsánatot kértem, és az vezet, hogy a sok dolgot, amit elrontottam, valahogy helyrehozzam.

Mindent köszönök nekik. Nélkülük nem sikerülhetett volna. Különösen a legkisebb lányomnak, aki végigszenvedte, végighallgatta a mondókázásaimat. Mindig nagy együttérzéssel tette. Köszönöm.

Meg kell köszönnöm a Baktay házaspár jóindulatú támogatását és segítségét is, akik az ismeretlen

„író” kéziratát elolvasták és támogató véleményt mondtak róla.

Hogy mit jelent az öntudatlan írás, arra álljon itt egy példa. Utólag gondolkozva, ezt is az anyámról írtam, bár csak utólag látom így. Akkor csak írtam:

A valóság színjátéka

Önmagát játssza a valóság?

- tökéletes alakítás.

Szereppé lett az élet?

- tökéletes hamisítás.

Szerepálmok tülekednek

Szent-nagy életcélok helyén,

Világot-pörgetni-őrült ember

pörög a saját ujja hegyén.

Jobbra mosoly, balra vigyor.

Felülre: báj, alulra: háj.

Belül semmi, kívül pedig

nagy, feketült holdbéli táj.

Pörgetett létéből nézve

világok pördülését látja,

Virágok zuhognak sírokba,

Egy közülük: édes bátyja.

Semmit nem lát e semmitől,

Szédült örömtől szárnyal,

Ujján pörög, szépen pörög,

Nem törődve mással, magával.

2005. május 3.

Megismerve a problémát, túlságosan sok benne a betű szerinti egyezés... (színjáték, szerep; mindez az igazi, szent, nagy életcélok helyén; saját maga véli pörgetni a világot úgy, hogy tulajdonképpen csak saját magát pörgeti a saját ujja hegyén; báj (pszichopata báj); belső üresség; kívül feketült táj, vagyis számára kívül üres és érdektelen minden; hit önmagában, hogy ő képes pörgetni (becsapni) még az egész világot is; mindeközben a legdrágábbak is sírokba zuhognak (hiszen rajta kívül senki és semmi se számít). És: mindebből nem lát semmit; de teszi, mert ez jelent számára örömöt; a valóságban pedig mindent elveszejt és eltékozol, mást is, és saját magát is – mert ilyen egy nárcisztikus.). Bocs a részletes, szájbarágós magyarázatért, de talán nem csak haladók (értsd: megpróbáltatottak és már tájékozódók) olvassák.

Még néhány szó arról, hogy milyen az írás. Mozaikszerű és töredezett. Mint a puzzle darabkái.

Rakod és keresed a darabkákat és csak egy nagy kuszaság az egész. Itt, ott már felsejlik valami, de a kép még láthatatlan. Ahhoz, hogy meglátsszon, ki kell rakni mindet. Addig azonban hosszú az út.

Csak remélni tudom, hogy az írás elolvasása segíteni fog a KÉP megismerésében. Ha nem veszíti el a kedvét a kedves (vagy kedvetlen – egy kávé, vagy csokoládé esetleg nem segítene?...) Olvasó. Mert a kép, mondjuk meg őszintén, rendkívül titokzatos. Az írásaim is alig-alig fednek fel belőle valamit.

Pedig, higgye el a kedves Olvasó, a dolog velejét feszegetik. A dologról azonban szinte lehetetlen beszélni. Csak az ördögi pusztító erőt lehet érezni. Még a pszichológusok sem tudnak róla eleget, hiszen a nárcisztikus semmit se árul el magáról. Az a lényeg, hogy mindent jól elrejtsen, legfőképpen önmaga elől. Azt hiszem ez a ’maga elől’ sikerül a legjobban. Ezért talán nem járok messze az igazságtól, ha azt mondom, hogy legtöbbet a megkínzottak tudnak. A valódi ördögi megszállottság lehet ilyen: titokzatos, pusztító és leleplezhetetlen. A töredezettség a pusztító belső feszültség következménye.

Eredendően mindannyian hiszünk egy igazságos világban, ezért hunyjuk be ösztönszerűen a szemünket, mikor az élet sötét oldalával találkozunk. Könyvem az élet sötét oldaláról szól. Ha nem akarsz vele szembesülni, jobb, ha (most) behunyod a szemed. Előbb, utóbb azonban ki kell majd nyitnod. A továbbolvasáshoz is célszerű nyitva tartani. Akik az anyámat ismerik, elsöprő többségében kedves, csendes, szeretetteljes és segítőkész embernek ismerik. Ez az álarc. Én azt akarom megmutatni, aki az álarc alatt van. Aki szuper finoman taktikázva úgy kínozza az embert, hogy az kegyetlenül kínlódik, de a kínzóját nem képes azonosítani; aki képes ezt megtenni a szerető férjével és gyerekével. Aki képes mindezt úgy eljátszani, hogy ő tűnjön az áldozatnak; aki, hogy rejtve maradjon, tönkreteszi a családját; aki képes szeretetbe, aggódásba, féltésbe öltöztetve rágalmazni úgy, hogy a hallgatók azt dicséretnek, féltésnek, szeretetnek hallják, valójában azonban mérget csepegtet a lelkekbe. Aki képes úgy manipulálni, hogy egy apa elforduljon a fiától, hogy a testvérek ellenségei legyenek egymásnak. Aki képes manipulálni, becsapni mindenkit... Mert az anyám mindezt ma is teszi. Hogy ki vagy mi van az álarc alatt, titok. Mint minden titok, ez is súlyos és mérgező. Ha nem leplezzük le, rendkívül megterheli az embert és tönkretesz egész családokat.

Kezdődjön hát a finom háló felgombolyítása, hátha gyógyulás lesz a vége. Figyeljük, ahogy a testvéreket használja. Figyeljük, ahogy bujkál. Figyeljük, ahogy azt gondolja, hogy minden az övé, ahogy azt gondolja, hogy nekünk szolgálnunk kell őt, ahogy keresztülgázol mindenen és mindenkin, figyeljük, ahogy a hálóját fonogatja. És figyeljünk az áldozat kínlódására, ami ilyen keserű

életérzésekben fogalmazódott meg akkoriban:

Vergődés

Mint csapdában vergődő vadállat,

Melyet gyilok nyisszantott,

Vergődöm egy megfojtott lét

Parttalan kínjai közt...

Varsa-gúny csapódik lényemre,

Szomjazva édes véremre,

Tapadva szépséges lelkemre,

Mint a részeg testekre

Száradó hányadék…

Fröccsenő lélek-okádék

Között tipegnék

- Vigyázva -

Ha tudnék!

Emberből kidurvult életek

Férfiak, nők és gyerekek

Közönye, gúnyja kísér.

Léleknek golgota hely,

Életnek halála hely,

Halálnak élet e hely,

Lényemnek halála hely,...

Robbanó csillagos lelkem

E sötétség tereken

Már nem leli meg

Többé nyugalmát!

2005. március 12.

Erről és hasonló tapasztalatokról lesz szó a következőkben.

Az írásban lesznek ismétlések, nehezen érthető részek is. Higgye el a kedves Olvasó, hogy a jelenség kikutatásához szükség van ezekre is. Tapasztalatom, hogy a titokzatossága miatt csak aprólékos pepecselgetéssel tárhatjuk fel a lényeget, mert ami a felszínen történik, az valójában a valódi szándék és az igazság elrejtését szolgálja… Ha megpróbáljuk kihámozni, máris a sorozatgyilkosok diszkrét világában találjuk magunkat: nappal kedves, csendes, és dolgozik... csak éjszaka, titokban, a sötétben követ el szörnyű tetteket... ki késsel, ki láncfűrésszel, ki pisztollyal, az ízlése szerint, mások pedig csak hazudozással, megtévesztéssel, sötét manipulációkkal. Higgyük el, nem is olyan nagy a különbség, hiszen pszichopaták mind a ketten: érzéketlen, csak az érdekeiknek élő, rosszul programozott embergépek.

Mindezzel azt is elárultam, hogy nem leszek elfogulatlan. Nem leszek, mert nem tudok, és nem is akarok. Egyedül csak arra a szűk körű objektivitásra törekszem, hogy azt mondjam el, amit átéltem.

Ezzel azonban mindenfajta ítélgetés és bírálgatás alól kivontam művemet. Hiszen, hogyan ítélhetnénk meg azt, amit valaki átélt. A leírtakat kénytelenek vagyunk megtörténtnek elfogadni.

Ezzel adok megkérdőjelezhetetlen objektivitást az írásnak.

A. BEVEZETÉS

Előhang

Nárcisztikus apoteozis: Azt mind én sz...rtam.

(Kiemelés az életemből)

Félek, hogy amit leírok, nem teszi hihetővé a dolgot, sőt, úgy fog tűnni, mintha tódítanék. Pedig csak az igazságot írom, pontosan úgy, ahogy történt, egy csöppet sem téve hozzá, vagy elvéve belőle.

Az írói szabadság, vagy fantázia is csak arra szolgál, hogy a történtek minél pontosabban legyenek rögzítve. Mert olyan dolog leírására szántam el magam, amit állítólag nem lehet szavakba önteni.

Ezért határoztam el, hogy megpróbálom, hogy fellebbentsem a fátylat, és megóvjam tőle az emberiséget. Most valóban úgy érzem, hogy nincsenek szavak, amikkel a valódi történéseket, és a történések valódi súlyát leírhatnám, mert vajon együtt tudunk-e érezni egy olyan emberrel, akit nem ismerünk, halvány fogalmunk nincs, hogy néz ki, hol él, és mi történik vele? Csak egy ember, az emberiség egy arctalan képviselője, akiről csak annyit tudunk, hogy annyi történhet vele, mint egy másik emberrel... Az illető számunkra csak egy elvont szubsztancia, egy arctalan létező, aki ugyan van, valaki, de ugyanakkor senki is. Ez a senki vagyok én, mert akinek beszélek, halvány fogalma sincs, hogy ilyen dolgok is megtörténnek. Sőt, azt hiszi, hogy nem, annyira abszurd, annyira valószínűtlen. Aki nem élte át, valószínűleg nem is tud róla. Nincs mihez kapcsolnia. Csak a levegőben lóg, mint az akasztott ember. Hát én erről az akasztott emberről szeretnék mesélni.

Persze humorosan és viccesen, hiszen kit érdekelne az akasztás, ha nem lenne humoros? Az akasztás humor nélkül olyan, mint egy szánalmas bohózat. Felkapja rá az ember a fejét, és már el is felejtette.

Szinte kár volt akasztani. Nem tanult belőle senki, és nem jelentett örömet senkinek. De úgy akasztani, hogy humoros legyen, az már maga a művészet. Peregnek a dobok, a reflektorok fénye az akasztás helyére koncentrál, ott áll egymás mellett az akasztani szándékolt és a hóhér. Az akasztani szándékoltnak be van kötve a szeme, szinte vágni lehet a feszültséget. Mindenki a szenvedésre gondol, ’hogy szenvedhet szegény…’, ’hogy félhet’… ’milyen jó, hogy nem én vagyok a helyében’,

’milyen lehet hóhérnak lenni?’… és akkor odahajol a hóhér a kivégezni szándékolt füléhez, és belesúg valamit. Az elmosolyodik. Már mind a ketten mosolyognak, látszik, hogy közös titkuk van.

Aztán helyére kerül a kötél, alázuhan az illető, és még mindig mosolyog. Így megy át abba a másik világba... Szinte megkönnyebbülünk, mikor megtudjuk, hogy ilyen is van.

Az akasztás lélektana

Nem tudom, hogy írt-e már róla valaki, nagy valószínűséggel igen, mert annyiszor megtörténik, hogy feltétlenül érdekelnie kell az emberiséget, hogy miért lesz valaki akasztott ember, és miért lesz valaki akasztó? Egy kis túlzással azt is lehetne mondani, hogy ez az emberiség egyik kedvenc szórakozása. Ma már ugyan nem nyilvánosan, fára és kötéllel, de mindegy hogy hogyan, még ma is megborzongat, ha meghalljuk, hogy valakivel megtörtént. Már persze az emberiségnek azt a kis részét, akiben van empátia, és tudja mi a szeretet. És persze, ismeri az élet igazi értékét! Mondjuk meg őszintén, az akasztásnak van valami diszkrét bája, amin el lehet gyönyörködni, amin el lehet gondolkozni. Persze csak akkor, ha nem mi magunk vagyunk az akasztottak. De mi van akkor, ha

igen? Ilyenkor egészen más a helyzet, és a kép sokkal árnyaltabb. Bele lehet képzelni magunkat az akasztani szándékolt utolsó óráiba, hogy mit élhet át, de mindaddig, amíg nem mi magunk vagyunk ott, nem tudunk róla semmit. Vannak ilyen, csak átéléssel megérthető dolgok, amik egyébként az igazságtól függetlenül örök titkok, túlzás, elvont gondolatok maradnak mindazok számára, akik még nem élték át. Azt viszont nem kívánom, hogy te légy az akasztott ember, ezért meg kell elégedned azzal, ha egy akasztott ember beszél az akasztás lélektanáról.