A teingák kora

Lady Nairi

2020

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Copyright © Lady Nairi, 2020

Eredeti első kiadás 2013-ban jelent meg.

Szöveg © Réthyné Homonnai Rita, 2020

Borítókép: Réthyné Homonnai Rita

A tusrajzokat pittkrétával és szénnel készítette: Szabó Petra Nyisd ki szemedet,

nézz körbe, és lépj bele;

új világ vár rád.

Ajánló

"Nairi újabb könyve elkalauzolja az olvasót a fantasy világba, de mégis szoros párhuzamban van a jelennel. Miközben feltárja a valót, rávilágít az emberiség pusztító és önpusztító életmódjára.

Sokoldalú egyéniség, akinek írói képességei különös és egyéni hangvétele kolosszális magasságokba tör. A fejezetek bevezetői önálló haikukként is megállják helyüket, amely tovább növeli az egész mű

értékét. Ezen felül egy korábbi kötetben már napvilágot látott néhány közülük. Nem marad más hátra, mint leemelni a könyvespolcról e kötetet, és átengedni magunkat az élménynek."

Bódog Zsolt költő

"Szerencsés vagyok, mert az elsők között olvashattam el ezt a kitűnő írást, és a szerző megtisztelt a felkéréssel, hogy megírjam e néhány sor ajánlót.

Egy könyv. Egy írás. Egy fiatal, nagyon tehetséges írónő műve. Igazi remekmű. Képzeletének tengeréből egy csepp.

Lady Nairi határtalan fantáziájának köszönhető ez a remek írás.

A teingák kora. Már a cím is sejtelmet mutat, és egyértelműen látható az ismeretlen, mely kíváncsivá teszi az olvasót. A profin megírt fejezetek mindegyikét egy-egy haiku vezeti be, melyek szintén a tökéletességig kidolgozva nagyon is összefoglalják a soron következő fejezetet. A történet néhol visszarepít az időben, a szerző e sorokat korhűen fogalmazta meg, ami még élvezetesebbé teszi az olvasást.

Volt szerencsém több művét olvasni, de ez a mostani, úgy érzem, a legjobban sikerült. Az eseménydús történet minden sora izgalmas, szórakoztató, azon ritka könyvek közé tartozik, amit nem lehet letenni.

Lady Nairi neve számomra garancia. Ha az ő nevével ellátott írás kerül a kezembe, tudom, hogy csak jó lehet. Nyugodt lélekkel, őszinte szívvel ajánlom ezt a könyvet mindenkinek. Aki elolvassa, nem fog unatkozni.

Köszönöm szépen a lehetőséget, hogy megírhattam e sorokat. A teingák kora már az első olvasás után kedvencemmé vált. Megragadja a könyv olvasóját, és magával sodorja. Mint egy expresszvonat, amire felszállunk, és megállás nélkül végigszáguld velünk a végállomásig.

Kedves Olvasó! Nincs más dolgod, mint kényelmesen elhelyezkedni, és falni a szórakoztató fejezetek izgalmas sorait."

Edwin Chat író

Előszó

Kedves Olvasó!

Mikor az ember egyedül érzi magát, belenéz a messzeségbe, és vágyódik valami után… valami után, ami talán sohasem fog eljönni, de mégis illúzióba temeti magát, hogy akár csak egy kicsit is éljen a vágyának varázsában.

A kötet főhősnője, Namuswa egy különleges fiatal hölgy, akiről kiderül, hogy más, mint egy ember. A lány világa feltárja előtte a valódi létet, megmutatja neki, hogy ki is ő valójában. A gonosz erőknek a Föld pusztulása a cél, amelyet meg kell akadályoznia társaival együtt, akiket különböző

korábbi idősíkban zajló dimenziókból kell összegyűjtenie. Míg erősödik és kiteljesedik az utazásai során, mélyen megtapasztalja a fájdalom érzését, melyet hol egy másik világban él meg, hol a szerelem útján szerez, amivel szintén meg kell küzdenie.

Egy ezernyi misztikummal teli könyvet tartasz a kezedben. Egy-egy jelenet álmaimban született, a többi hol kitaláció, hol életem egy-egy szegletének kicsit módosított mozzanata, illetőleg történelmi részekkel is színesítettem.

A nevek esetleges egybeesése nem szándékos – ha valaki magára ismert, csupán a véletlen műve, bár lehet, hogy nem is az, hiszen véletlenek nincsenek. Gyakran előforduló neveket (pl. Solnay, Estrella) választottam könyvembe, de emellett kitalált nevek (pl. Sti Poo, Namuswa) is olvashatóak a műben (lásd: Függelék).

Az álmok jelentősége, jelek észrevétele, gondolatok életre kelése, ez mind-mind megtalálható könyvemben. A dőlt betűs írások a könyvben szereplők gondolatait vetítik ki és álmaikat mutatják be, illetőleg versek és dalszövegek is megtalálhatóak szintén dőlt írással.

Ezt a könyvet ajánlom mindazoknak, akik kedvelik a fantáziavilágot, a történelmet, az utazást, akik szeretik a filozofikus és elgondolkodtató műveket, és mindazoknak, akik hisznek álmaikban, vágyaikban, a létezhető más világban, és abban, hogy ha nagyon akarunk valamit, az valósággá válhat!

Kívánom, hogy kellemes időtöltést szerezzek könyvemmel a kedves Olvasónak!

a Szerző

1. fejezet Születés

Új életre vár,

felüvölt születéskor

méhed gyümölcse.

2018. év júniusának vége. Egyiptomban a perzselő nap ontotta a meleget még az utolsó sugaraival is. A sötétség hamar birtokba vette a területet. A hirtelen lehűlés kicsalogatta a lakókat a természetbe.

Magasodó kőtömbök közelében, a sivatag tengerének mélyén lévő egyik faluban egy női üvöltés hasított végig a környéken, bele a csillagos éjszakába. Az egyik kunyhó ajtófüggönye szétnyílt. A falu gyógyítója odahajolt a hosszú, összekócolt, göndör hajú, sötétbarna szemű, sötét bőrű, vékony alkatú Sakina fejéhez, és belesuttogott a fülébe:

– Nem lesz semmi baj. Nem vagy már fiatal, aki könnyen szül, de menni fog, ügyes vagy!

A szülő nő ismét felüvöltött, arca eltorzult a fájdalomtól. Az izzadtságcseppek hamar elpárologtak arcáról, és az egész kunyhót belepték.

− Tarts ki! Már itt a bába is! Vegyél sok apró levegőt! Ez az! Sikerülni fog! – bíztatta az egyik falubeli asszony a kunyhó bejáratánál.

Sakina érezte, hogy lánya fog születni.

− Erős vagy, drágám! Mi itt vagyunk, és támogatunk! Segítünk! – szólt egy másik nézelődő

asszony az ajtónál.

Hamarosan vége! Világra jön, és lesz egy csodálatos lányom! Végre! – mondta magában a szülő

nő, és mosolyra húzódott a szája. Már nem érdekelte a fájdalom, csak látni akarta végre a gyermekét.

Másfél órás vajúdás után megszülte a lányát. A Namuswa nevet adta neki, hiszen tudta, hogy lánya kiváltságos ebben a világban. A falu örvendezve tűztáncot járt a lánygyermek köszöntésére.

Fent az égen a csillagok még erősebben verték vissza a fényt.

2. fejezet A lelet

Mélyen rejtőzik,

sok-sok év öleli át,

megtalálva kincs.

2047. év májusa. Titkos leletkutatás Afrikában, a Tana-tó szívében. A Kék-Nílusba folyó Tana-tó –

Egyiptomon át a Földközi-tengerig száguldó víz kezdeti pontja – kedvező volt a búvároknak, akik Solnay professzornak, a magyar származású, sokat tapasztalt, ősz hajú, rövid szakállú, megereszkedett hasú, alacsony termetű férfinek segédkeztek megtalálni a „Kincset”… és sikerült felszínre hozniuk az idegen anyagból készült, ezüstszínű, gömb formájú tárgyat, amelyet a professzor kezébe helyeztek. Az öregúr egy mozdulattal szétnyitotta. A közepén megtalálta benne az aranyhímzéssel átszőtt, báránybőrös kötetet… Sti Poo művét… a Világvége Könyvét.

Solnay professzor nem véletlenül tanult és nyerte el az ösztöndíjat Magyarországról a világ leghíresebb egyetemeinek legtöbbjére. Nagy tudásával, gyors tanulási technikájával, jó memóriájával kitűnt társadalmából. Szeretette volna, ha álma teljesülne, és most a kezei között tudhatta a hozzá vezető „Kulcsot”.

Amikor kinyitotta a Könyvet, döbbenet ült az arcára. Az írást semmilyen földi nyelven nem tudta értelmezni. Még az ókori nyelveken íródott művek betűi sem voltak hasonlatosak a könyv hasábjain olvasottakéval. Miközben forgatta a megtalált leletet, egy nem várt esemény következett be. A rejtekhelyen tartózkodó Amerikai Titkosszolgálat 111-es Alakulata lecsapott a professzorra és maroknyi kutatócsoportjára. Mindenkit katonai repülőgéppel vittek el a Bázisra, Amerikába, a Sziklás-hegység kiépített gyomrába.

3. fejezet A Kezdet

Megfejtettem, és

kinyílt az egész világ

a szemem előtt.

Solnay professzor beleegyezést és támogatást kapott az amerikai hadierőktől a kutatásához.

Ezzel megkezdődhetett a nagy álmának teljes megvalósulása. Ez idő tájt, 2047. év júniusában, az eső

két héten keresztül megállás nélkül szakadt a világ legtöbb pontján.

A professzor emlékezett, mikor kiskorában – lehetett úgy 8 éves – felfedezte szülőfalujának egyetlen nagy könyvtárában, egy eldugott kis szobának legbelső falában Sti Poo levelét, amely angol nyelven íródott. Akkor még a magyar anyanyelvű, Budapest melletti nagyobbacska faluból származó kisfiú egy szót sem értett a levélből, de már akkor gondolta, hogy később jó lesz még valamire, így gondosan eltette. Mikor már megtanult angolul, a kert végében mélyen elrejtett, régi, gyűrött és sérülékeny levelet elővette, hogy elolvassa a tartalmát, amit csak magának tartogatott: Kedves Barátom!

Szomorúan kell közölnöm, hogy 2048-ban eljön a Vég, a sorscsapás erre a világra, és csak a teingák vethetnek véget a bajnak.

Ha már láthatóak a jelek, akkor keresd meg a könyvemet ott, ahol a sivatagi homok közepét a Föld leghosszabb folyója szeli ketté, és amelynek kezdete a Nagy Víz végtelenébe vész. Az egyik kiindulópontja az a tó, amelynek mélyén, egy különleges anyag belsejében leled a Kincsemet.

Fejtsd meg az Olvasó segítségével a titkot, és lépj a Világok tárházába!

Szeretettel üdvözöl:

Sti Poo

A levél végén nem volt sem hely, sem idő megadva, hogy hol és mikor íródott a kézirat. Solnay utánanézett a „teinga” szó jelentésének, de sehol sem talált rá utalást. Több ezoterikussal, spiritualistával lépett kapcsolatba, woodoo emberekkel és mesterekkel is beszélt, de senki nem tudott neki segíteni megtudni ennek a szónak a jelentését. Már ekkor eldöntötte, hogy megszerzi a

könyvet, amit a levél említ, hátha közelebb kerül a szó jelentéséhez.

Ahogy a lámpa fénye megvilágította a régi anyagú könyvet, amelynek tapintása földöntúli volt, a rengeteg ábra szinte mesélt a professzornak.

Na, az íráshoz tényleg valamilyen „Olvasó” kell, egy nagyon jó régi nyelvek szakértője, de addig is tanulmányozom a képeket, hátha előrébb jutok vele – mondta magában az öregúr.

A képek a barna minden árnyalatában, illetőleg a fekete és a sárga színek ötvözetével készültek.

Néhány illusztrációt fel is ismert Solnay: emberáldozatok Peru őskori vidékén, a jósnő gondolati ajándékai az odalátogatóknak Delphoi-ban, a Világegyetem csillagai között egy világos színű

fátyolruhás női alak rajza, az eltűnő hajó képe a Bermuda-háromszögnél, és még számtalan más érdekes alkotás. A professzor figyelmesen nézegette a képeket. Az első ábrán egy falu kunyhói meredeztek ki a földből, és a középen elhelyezkedő viskó elején embertömeg állt, kivehetően azt, hogy örvendtek, és a karjaikat a magasba emelték. A kunyhó belsejében egy női alak rajzolódott ki, aki a kezében egy megszületett gyermeket tartott. A műalkotáson jól látszódott, hogy a gyermek egy lány… szoknyás ruhája jól tükrözte a szegény falubeliek egyszerű öltözetét.

Na, ez a kiindulópont. De ugyan hol lehet? – tűnődött el magában Solnay.

A professzor augusztus végén egy furcsa álmot látott. Késő éjszaka, mikor minden csendes és nyugodt volt a Bázison, Solnay hangosan felkiáltott. De néma csönd fogadta a felébredése után.

Senki nem hallotta a professzor kiáltását. Nem is tudott visszaaludni, és egy nagy adag kávé mellett leült az asztalához, hogy leírja az álmát jegyzetfüzetébe: Bázis, 2047. augusztus 28. – Álom:

Dús lombú és sötét erdő közepén sétáltam, és világító sárga szempárok néztek rám a bokrok és fák mögül. Nem tűntek ijesztőnek, de a koromsötét erdő és a felfele szálló köd futásra sarkallt.

Féltem, hogy valami elkapja a lábam. Hamar kiértem a sűrű rengetegből, és a város fénye csábítva hívogatott. A mögöttem lévő erdőből az aranyszínben tündöklő szeműek a fás terület mélyére húzódtak vissza. A közelben emberek tartózkodtak. Odajöttek hozzám, és mindannyian elindultunk a város felé. Ahogy gyalogoltunk, útközben mindenki megfogta a mellette lévő kezét, és az idegen sárga szeműekről énekeltek, akiket boldogan hallgattam, amíg a városba tartottunk. A jókedvű

emberi hangok messze szálltak a Földön.

Lesznek itt idegen dolgok, és tudnunk kell róluk. Legalább a leletről legyen közszemle. Azt már tudom az álmom végéből, remélhetőleg azt jelenti, hogy tegyem mindenki számára hozzáférhetővé a felfedezésemet. Ez nem véletlen! Abban nem hiszek! – mondta magában a professzor.

Szeptember elején Solnay, egyetértésben a többi beavatott tudóssal, közhírré tetette az eddigi meglévő anyagot. A sajtó a nagy felfedezést az egész világba eljutatta. A könyv hírére minden ország felfigyelt, és próbálta megfejteni az ismeretlen írást.

Szeptember végén Solnay professzor, ahogy görnyedt az ismeretlen írás képei felett, egyszer csak nagy felfedezést tett. A kiindulópontnak adott illusztráción a megszületett gyermek helyét megállapította: a kép közepén lévő házikó nagyjából háromszög alakot adott, és mellette két oldalt két ugyanilyen alakú viskó állt, és a középső házikó előtt, ahol az emberek álltak, még egy kutya is feltűnt a képen, amely egy gyermek által rajzolt szfinxre hasonlított.

− Megvan! Ezek a gízai piramisok! Az a három piramis és a szfinx. Akkor a falu ott van mellette, ahova mennünk kell. Ez biztos! Érzem! – örvendezett hangosan, maga elé mondva a mondatokat a professzor úr. – Hm… csak tudnám, hogy mikor élhetett ez az ember, és ki lehet ő?

Ahogy a mellette lévő jobb oldali képre tekintett, egy huszonévesnek tűnő, hosszú, göndör, barna hajú fekete bőrű lányt látott egyedül ülni egy fás területen. A képet barna és fekete színek ötvözték, halványan már elmosódott, de még kivehető volt, hogy fiatal a képen ülő hölgy. A professzor sejtette, hogy akit meg kell találnia, ő lehet ilyen korú… így tudta, hogy milyen embert kell keresniük.

Napok alatt eljutottak a piramisok melletti falvakba. A katonai erők átfésültek minden kis települést, amelyek a gízai piramisok közelében helyezkedtek el, de egyetlen lányt sem találtak…

csak fiatal fiúkat.

− Ez hogy lehet? Hol vannak a lányok? Hol van Ő? – kérdezte csodálkozó tekintettel, szinte csak maga elé mondva az öreg professzor.

Egy asszony sétált oda hozzá, és értetlenül nézte.

− Egy lányt keresek. Itt miért nincsenek fiatal nőnemű emberek?

Az afrikai tolmács fordította a mondatokat a korosodó nőnek.

− Itt évtizedek óta nem született lánygyermek. Az utolsó, aki a világra jött ezen a környéken, az az én lányom volt. De ez még 2018-ban történt – mondta az asszony.

− És ő hol van?

− Magyarország fővárosába, Budapestre ment tanulni. Ösztöndíjat kapott, mikor a közeli városban tanult – szólt Sakina. – Különleges lány, a szeme csak úgy csillog, és mélyen rejti magában a titkot, amit még nem fejtettem meg. Az biztos, hogy még nagy dolgokra hivatott. Tudtuk mi mindannyian, mikor megszületett.

− Ő lesz az! – örvendezett a professzor. – Köszönöm a segítséget, asszonyom! Irány Budapest! Ott hova is kell menni? – kérdezte szórakozottan és még mindig angolul a nő felé fordulva.

A tolmács fordítása után Sakina segített nekik, és a csapat elindult a Bázisra, hogy bemérjék a lány helyzetét. A helyi erőknek is kiadták a titkos megfigyelést és a keresést, hogy megtalálják a lányt Magyarország fővárosában. A hatalmas egyetemen civil ruhás ügynökök épültek be, és nyomoztak Namuswát keresve.

4. fejezet A találkozás

Megláttam szeme

világában a lelkem

egy darabkáját.

Az október eleji hideg mindenkire rákényszerítette a vastag kabátot. Az egyiptomi származású, hosszú, dús, göndörfürtös, sötétbarna, lófarokba összefogott hajú, sötétbarna szemű, sötétbarna bőrű, magas és kecses alkatú Namuswa sem tett másként, és felhúzta magára kedvenc aranyszínű

átmeneti kabátját, majd átsietett az új barátnőjéhez, Galinához aludni, aki a testvérével, Igorral lakott együtt albérletben Budapest egyik legszebb kerületében. Namuswa idén szeptemberben kezdhette meg tanulmányait a magyar főváros leghíresebb egyetemén, és boldog volt, hogy hamar talált egy barátot. Ideérkezésekor egyedül érezte magát a nagyvilágban, távol a szülőföldjétől.

A barátnője már várta. Kibeszélték a másnapi teendőket, majd megnéztek egy filmet, közben el-elbóbiskoltak, végül késő este Namuswa elment tusolni. A lakásban csak ketten voltak… tudomásuk szerint. Mikor egy szál törülközőben és vizes hajjal ment ki a konyhába egy kis harapnivalóért, egy férfi ült a sötétben az asztalnál, amely az étkezősarokban foglalt helyet.

– Jaj! – szólt ijedten a lány, mikor felkapcsolta a villanyt. – Nem tudtam, hogy van itt valaki. Te ki vagy? – kérdezte megdöbbent arcot vágva, törve a magyar nyelvet, és a közelében lévő konyhapult fiókja felé nyúlt, hogy egy kést rántson elő a betolakodóra.

– Erhard vagyok, Igor legjobb barátja. És benned kit tisztelhetek? – érdeklődött magyarul az ifjú, és még kicsit hunyorgott a hirtelen jött erős fénytől.

A lány ekkor eltávolodott a konyhapulttól.

– Namuswa vagyok, Igor húgának barátnője. De hívj nyugodtan Namunak.

Huh! Nagyon jóképű ez a fiú! Vajon van barátnője? Ááá! Biztosan! – gondolta magában, és ahogy belenézett a kékesen csillogó szempárba, rögtön elöntötte a jókedv, a boldogság és a nyugalom.

– Örvendek, Namu! Szép név. Honnan származik a „Namuswa” szó? Ha jól veszem ki az akcentusodból, nem vagy magyar.

– Egyiptomból jöttem, de a nevem egyedi. A szüleimnek már sokszor nem sikerült összehozniuk egy gyermeket, és mikor 42 éves lett az anyukám, egy csoda folytán megfogantam. Ennek a hihetetlen eseménynek a hatására döntött úgy édesanyám, hogy kitalál nekem egy nem létező

keresztnevet – eközben leült az Erhardtól legtávolabbi asztalrészhez.

– De akkor nincs is névnapod! – nézett értetlenül a lányra.

– Nekem minden egyes nap öröm, ha jó dolog történik velem. Lehet ünnep, ezért nem érdekel különösebben. Amúgy a születésnapomat sem ünnepelném, de a szüleim ragaszkodnak hozzá, hiszen kivételes nap, amiért ugye csodás módon megfogantam – mondta, miközben elpirult. – Mellékesen közlöm, hogy a szülőfalumban és a közelben lévő településeken én vagyok az egyedüli fiatal nő – ezt már büszkén mondta.