A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Meghan March: Guilty As Sin (Sin Trilogy #3), 2018

Fordította

GOITEIN VERONIKA

Copyright © 2018. Revelling In Sin by Meghan March.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vágy és hatalom (Vágy-trilógia 1.), 2017

Vágy és kétség (Vágy-trilógia 2.), 2017

Vágy és szerelem (Vágy-trilógia 3.), 2018

Vigyél magaddal, 2018

Véletlen szeretők, 2018

Téged akarlak (Mr. Mount bűnös élete 1.), 2018

Rád vágyom (Mr. Mount bűnös élete 2.), 2019

Tiéd vagyok (Mr. Mount bűnös élete 3.), 2019

Vad kísértés (Kísértés 1.), 2019

Gyönyörű kísértés (Kísértés 2.), 2019

Utolsó kísértés (Kísértés 3.), 2020

Bűn és élvezet (Bűn-sorozat 1.), 2020

Bűn és viszály (Bűn-sorozat 2.), 2020

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6067-77-7

1

WHITNEY

Tíz évvel korábban

Izzadt a tenyerem, ahogy a kis templom hátsó termében álltam. Nem emlékeztem rá, hogy kerültem ide, sem arra, hogy mikor öltöztem át.

Még arra sem igazán emlékeztem, amikor kiválasztottam ezt a ruhát. A szüleim balesete óta eltelt hetek homályba vesztek.

Amikor a tükörbe néztem, alig ismertem magamra. A lány a tükörben holtsápadt volt, a szeme karikás. Még az erős sminkkel is hiába fáradtam, nem rejtette el az érzéseimet. Nyúzott volt az arcom, lesoványodtam, mert az idegességtől szinte nem is tudtam enni.

Arra kértem mindenkit, hogy hadd maradjak egyedül egy kicsit, mielőtt az oltár elé állok és feleségül megyek a férfihoz, akihez nem is akarok hozzámenni. Szerencsére Jackie, Tücsök és még Karma is tapintatosan magamra hagyott. Ott álltam némán, hófehérben, és azon gondolkodtam, mit rontottam el, hogy ide jutottam.

Ahogy teltek a másodpercek, egyre erősebben kiabált egy belső hang.

Fuss!

A kicsi, festett üvegablakra tévedt a tekintetem a lelkész íróasztala fölött. Az ajtón kívül ez kínálta az egyetlen kiutat, márpedig az ajtón át nem menekülhettem észrevétlenül. Ha leveszem ezt a ruhát, talán kiférek…

Önkéntelenül megindultam az ablak felé, a festett üveg mögött kínálkozó szabadság felé.

Na és utána? Rohanjak Lincolnhoz? Mondjam meg neki, hogy mindent el fog veszíteni, amit örökölne és amire egész eddigi életében nevelték, csupán mert én képtelen vagyok hozzámenni egy férfihoz, akit nem szeretek?

Halk nyikordulással kinyílt az ajtó, mielőtt még eldönthettem volna, mitévő legyek.

Megfordultam, és Ricky anyja állt mögöttem. A nő, aki miatt ide jutottam. Még akkor sem manipulálhatott volna hatékonyabban, ha fegyvert szegez a fejemhez.

Rám pillantott, aztán az ablakra, majd ismét rám. Fagyos mosolyától görcsbe rándult a gyomrom.

– Az ablak? Komolyan? Milyen drámai! Csak fuss a hercegedhez, hátha megvéd! – Zöld szeme dermesztően rideg volt. – Tudod, ez nem így működik ám! Ha megtudja, hogy megmenthetted volna a tökéletes kis életét meg az örökségét, de nem tetted, önző ribancnak fog tartani. És egész életében gyűlölni fog. Ezt akarod?

– Sosem gyűlölne annyira, amennyire én gyűlölöm magát – suttogtam.

– Én sem mondhatnám, hogy kedvellek, de a fiam azt mondja, nélküled nem lehet belőle sztár, úgyhogy ez van. – Ismét az ablakra pillantott, és megrázta a fejét. – Az a Riscoff fiú nem szeret téged. Egyszerűen csak az első olcsó kis nőcske vagy, aki az útjába akadt, amikor visszatért a városba. Ha megun, eldob. Most pedig, hogy már nem vagy mellette, könnyedén továbblép majd.

A szavai a szívembe hasítanak. – Ezt maga nem tudhatja.

– De azt tudom, hogy a Riscoffokat csak egyetlen dolog érdekli: a győzelem. – Renee közelebb lépett, meggyűrte a fehér menyasszonyi ruha szélét, és zavaróan közel állt hozzám. – Ha ma megjelenik itt, viselkedj meggyőzően! El kell hitetned vele, hogy köztetek vége mindennek. Mert ha nem, akkor tönkreteszem őt is és a családját is, majd meglátod.

Renee kárörvendő, sötét mosolya megerősítette a gyanúmat, hogy ez a nő őrült, és mindenre képes. Ha eddig nem lettem volna biztos ebben, már rég Lincolnhoz menekültem volna.

De most már csak egy opcióm maradt. Engedelmeskedem, és imádkozom.

– Látja, itt vagyok, azt csinálom, amit mond.

– Helyes. Ezek szerint megértetted, mi a tét. – Renee félrehajtotta a fejét, tökéletes örömanya-frizurája meg sem rezdült. Csinos nő volt, és fiatalos is ahhoz képest, hogy már huszonhét éves volt a fia. De volt valami fenyegetően rideg az arcvonásaiban és az éles pillantásában.

Bizonyára amiatt, ahogy Roosevelt Riscoff elbánt vele.

– Majd elrejt valahová, ahogy az apja rejtett el engem, és lefizet, hogy egy szót se szólj soha senkinek az egészről.

Visszaemlékszem arra a reggelre, amikor Renee keserű szavakkal elárulta a titkát, és nem felejtettem el azt sem, amit Lincoln mondott, amikor utoljára láttam.

– Engedd, hogy gondoskodjak rólad, Whitney.

Nagyon szeretném kihúzni magam, elküldeni Reneet a pokolba, és a fejéhez vágni, hogy Lincoln sosem bánna úgy velem, ahogy az apja bánt vele, de őszintén szólva pontosan azért hagytam faképnél Lincolnt, mert ilyesmit javasolt. Majd keres nekem egy házat. Fizeti a számláimat. Pénzt is ad. Aztán, ha megun, elhagy, én pedig megkeseredem és meggyűlölöm az életet.

Bárhogyan is döntöttem volna, kockázatot vállaltam volna. Hogy mi volt az egyetlen bizonyosság? Csak az, hogy ha kirohanok a templomból és nem megyek feleségül Rickyhez, akkor Renee Rango mindent tönkretesz, ami Lincolnnak fontos.

Azt nem engedhettem.

Ki kellett tartanom a döntésem mellett: megmentem Lincolnt azzal, hogy hozzámegyek Rickyhez.

De attól még cseppet sem tetszett a dolog.

Felszegtem az államat, és Renee szemébe néztem. – Takarodjon a szemem elől! Látni sem akarom, amíg vége nem lesz ennek a színjátéknak.

Leendő anyósom mosolya még vérfagyasztóbbá vált. – Nem érdekel, mit akarsz. Azt teszed, amit mondok, vagy viseled a következményeket. – Az ajtóhoz lépett. – Akkor hát készülj fel szépen… az előadásra.

Amint Renee távozott, Jackie megérkezett.

– Whit, jól vagy? Még sápadtabbnak tűnsz, mint eddig.

Mindent el akartam mondani neki, de nem tettem, és visszatartottam a könnyeimet.

– Tudsz adni egy zsebkendőt?

Jackie összevonta a szemöldökét, és elvett egy zsebkendőt a lelkész asztala mellett álló zongora tetejéről. – Hát persze. Mi a baj? Meggondoltad magad?

Hogy meggondoltam-e magam? Legszívesebben kiabáltam volna. Hiszen eddig sem akartam ezt az egészet! De nem kiabáltam. Csak megráztam a fejem, és óvatosan megtöröltem a szemem.

– Kicsim, ugye tudod, hogy helyesen döntöttél? Tudom, hogy volt köztetek valami azzal a Riscoff fiúval, de abból sosem lett volna hófehér ruha, templomi esküvő és vendégsereg.

A nagynéném szemébe nézek. – Ezt miért mondod? Hogy lehetsz ennyire biztos benne?

– Egy Gable és egy Riscoff sosem lehet boldog együtt. – Elhallgatott, és azon tűnődtem, hogy vajon anyámra gondol-e, mert én egész nap rá gondoltam.

Vajon mit tanácsolna most az anyám? Sosem fogom megtudni… mert meghalt, mégpedig egy Riscoff mellett. Elszorult a torkom, és újra görcsbe rándult a gyomrom, közel álltam hozzá, hogy elhányjam magam. Jackie nem vette észre, csak beszélt tovább.

– Egy százhetven éve tartó családi viszályban rengeteg a zsigeri gyűlölködés mindkét oldalon. Egy Rómeó és Júlia történetét idéző szerelmi bonyodalom nem vet véget az ilyesminek. Tudom, hogy szeretnéd, ha ti lennétek a kivételek a szabály alól, és meg is értem. Tényleg megértem. De nem lehetsz ennyire naiv. Lincoln túl fiatal és nyughatatlan, hogy rábízd magad. Egyszerűen te vagy az első lány, aki Gable-ben az útjába került. De az nem jelenti azt, hogy az utolsó is te vagy. Sőt, fogadni mernék, hogy nem így van.

– De hát… – Megpróbáltam közbevágni, és bizonygatni, hogy én ennél jobban ismerem Lincolnt.

– Csak semmi „de hát”. Ennél több eszed van. Legjobb esetben eltart, hogy kéznél legyél, amikor kedve van hozzád. De te nem vagy szajha, Whitney! Te ennél többet érdemelsz. Miért adnád el magad egy férfinak, amikor egy másik felajánlotta, hogy tisztességesen elvesz feleségül, és a tenyerén hordoz?

Szörnyű volt ezt az összehasonlítást hallani, mert megerősítette mindazokat a kétségeket, amiket Lincoln és Renee is felhozott bennem. De akkor is… ettől nem változtak az érzéseim.

– Nem szeretem Rickyt – mondtam Jackie szemébe nézve, és arra számítottam, hogy megdöbben, de tévedtem. Teljesen nyugodt maradt.

– Csak azért gondolod, hogy ez számít, mert még mindig túl ártatlan vagy. Nem kell szeretned, elég, ha kihasználod a lehetőséget, hogy továbblépj ebből a városból. Rickynek már játssza a dalait a rádió, és mindketten tudjuk, hogy ezt kinek köszönheti. Gondolkozz, Whitney. Írsz neki még pár dalt, kerestek egy rakás pénzt, beletanulsz az életbe, és meg van oldva a sorsod. Ennél többet én nem is remélhetek a számodra. Ne hagyd veszni valami ostoba szerelem miatt.

Elillant az utolsó reményem is, hogy elkerülhetem a végzetemet. Senki nem volt itt a templomban, aki megértett volna, ha tényleg elszaladok ahelyett, hogy az oltár előtt hűséget esküdnék egy rocksztárnak.

De még az sem változtatna semmit, ha el mernék futni. Hozzá kell mennem Rickyhez, ha meg akarom menteni Lincolnt.

Nem volt más választásom.

– Készen állsz? Mehetünk?

Erre soha nem fogok készen állni, de úgysem számít, gondoltam magamban.

A nagynéném szemébe néztem, és hazudtam. – Igen.

Homlokon csókolt. – Jó kislány. Édesanyád büszke lenne rád. Megyek, hívom a bátyádat, és essünk túl rajta, mielőtt valami balul sül el.

2

WHITNEY

Ahogy a templomban az oltár felé vonultam, fohászkodtam, hogy valaki jöjjön és mentsen meg. Nem valaki, hanem egy bizonyos férfi. De amikor Asa átadott Rickynek, ismét görcsbe rándult a gyomrom.

Senki nem fog megmenteni, mert itt és most én vagyok a megmentő.

Ricky elismételte a házassági esküt, aztán hozzám fordult a lelkész. Bizonyára megfelelően szavaltam, mert helyeslően bólogatott.

És akkor csoda történt.

Kivágódott a templom ajtaja, és mindenki megfordult, még én is.

Szentséges isten!

Lincoln volt az, de ahelyett, hogy délcegen berontva felkapott volna, hogy elraboljon, koszos, gyűrött ruhában, borostásan, vörös szemmel támolygott be.

– Tiltakozom! – nyögte ki nagy nehezen. Kétség sem férhetett hozzá, hogy tökrészeg.

Nem tudom, miért, de ez nagyon megrázott. A megmentőm, a hős lovagom, a szerelmem… hullarészegen vánszorog a templomba, hogy megakadályozza az esküvőmet.

Mert én nem olyan lány vagyok, akiért a herceg jön fehér lovon. Én csak egy Gable vagyok.

Amikor Renee Rango közelebb lépett az oltárhoz, tudtam, hogy azonnal cselekednem kell, mielőtt ez az őrült nő rázúdítja az egybegyűltekre a veszélyes igazságot. Hogy valódinak tűnjön a haragom, arra összpontosítottam, micsoda aljasság, hogy Lincoln részegen jött ide.

– Te átkozott seggfej! Hogy merészelsz beleszólni?!

– Nem mehetsz hozzá! – Lincoln alig tudott megállni a lábán, a szavai összemosódtak.

Ebben a pillanatban felötlött bennem egy emlék: az apám holtrészegen jött el a tavaszi iskolabálba, ahol anyám volt a kísérőm, és jelenetet rendezett, sőt, azzal gyanúsította, hogy az egyik osztálytársammal kacérkodik. Bár Lincoln egyáltalán nem volt olyan, mint az apám, most mégis ebbe az emlékbe kapaszkodtam, hogy a felháborodásom hitelesnek látsszon.

Nincs más választásom. Minél tovább álldogál Lincoln itt, a templomban, annál nagyobb rá az esély, hogy Renee Rango tönkreteszi az életét.

– Nem is értem, hogy képzeled, hogy beleütheted az orrodat. Takarodj!

Lincoln bizonytalanul közelebb lépett. – A nyomomba sem ér a pasi! Mindenben több vagyok nála!

Ezt most miért kellett? Miért kell dicsekednie?

– Nem érdekel! Mert engem nem birtokolsz.

Mielőtt bármi mást is mondhattam volna, Asa és Ricky odarohantak, elkapták Lincolnt, és kihajították a templomból.

Nem mondhattam ki, amit még hozzátettem volna.

Én ajándékba adom neked a szerelmet, nem kérek érte cserébe semmit.

3

LINCOLN

Most

– Anyánkat fél órával ezelőtt halottnak nyilvánították a kórházban. Szívroham. Nem tudták újraéleszteni. Te ölted meg, te állat! Remélem, most boldog vagy!

Az öcsém fagyos hangja reményt sem ad, hogy esetleg félreértem.

Ez nem lehet igaz. Anyám nem halhatott meg…

– Ha ez most valami aljas trükk…

– Neked vannak aljas trükkjeid, bátyám, és ez lett az eredménye. Jól megcsináltad! Remek fia voltál az anyánknak. Akárhová is léptél le a kurváddal, ne gyere vissza. Anya úgysem akarná, hogy itt legyél. – Harrison tajtékzik, lecsapja a telefont, csak a néma csend marad.

Whitney rám néz, és elfehéredik. – Istenem, Lincoln, annyira sajnálom! Nem lett volna szabad…

Felemelem a kezem, hogy csendre intsem. Nem akarom, hogy kimondja, hogy nem lett volna szabad velem jönnie. Hogy nem lett volna szabad őt választanom az anyám akarata ellenére. Hogy ennek soha nem lett volna szabad megtörténnie.

A hitetlenkedés és a harag egyforma erővel tombol bennem. Egyfelől tartok tőle, hogy ez az egész csak valami trükk, amit az anyám és az öcsém eszelt ki, hogy visszacsalogassanak és meggyőzzenek, hogy hagyjam el Whitney-t, ugyanakkor… letaglóz a gondolat, hogy elveszítettem az apám után az anyámat is.

Lehunyom a szemem, mélyeket lélegzem, a bűntudat, a fájdalom és az öngyűlölet egyre jobban mardos.

Én tettem. Az én hibám. Az én döntésem miatt halt meg.

Amikor kinyitom a szemem, az óceánt nézem, a mélykék hullámokat, ahogy a partot verdesik.

De most nem találok megnyugvást. Még a Blue House sem hoz megbékélést.

– Sajnálom, Lincoln. Annyira sajnálom! Nem lett volna szabad…

Whitney újra megpróbálja elmondani, de átölelem és magamhoz húzom, hogy félbeszakítsam. Szorosan tartom, és ringatom, közben emésztem a hírt.

Anyám meghalt.

Az anyám utolsó kívánsága volt, hogy Whitney és én ne lehessünk együtt, és ezt a kívánságot olyan erővel képviselte, amit senki nem gondolt volna. Mindig azt hittük, csak színpadias fenyegetőzés és manipuláció az egész. Anyám az egészségét használta ütőkártyának, hogy kordában tartson minket, de soha nem volt igazán veszélyben az élete… legalábbis azt hittük.

Sosem gondoltam, hogy…

Felsóhajtok. Szürreális ez az egész. Olyan, mintha Harrison talált volna ki haragjában valami szörnyű tréfát, de erre még ő sem lenne képes. Ilyesmiről nem hazudna.

Meghalt az anyám.

A fejemet rázom, és szidalmazom magam. Anya, annyira sajnálom! Sajnálom, hogy nem tudtam olyan lenni, amilyet szerettél volna. Sajnálom, hogy nem olyan volt az életed, amilyet akartál. Sajnálom, hogy nem tudtam segíteni, hogy el tudd engedni a múltat és a keserűséget.

Whitney-re nézek. – Nem sajnálkozhatok azért, hogy szeretlek. Azt nem. – Pislogok, mert könnybe lábadt a szemem.

– De…

– Ami történt, azt használhatod ürügynek, hogy elfordulj tőlem, és én meg is értem, ha ezt teszed, de akkor is úgy érzem, mellettem a helyed. Szükségem van rád. Megértesz?

Whitney aggódva harapdálja az ajkát, és elgondolkodik. Attól tartok, azt fogja mondani, hogy képtelen rá. Hogy nem bír szembenézni azzal, ami történt. De ő ismét lenyűgöz.

– Lincoln, én melletted vagyok, bármire is van szükséged.

Szorosan magamhoz ölelem, és átengedem magam a gyásznak. Elsöprő és kiszámíthatatlan érzés, elsodor, mint az óceán hullámai, és tudom, hogy évekig fog tartani, vagy talán örökké. Az apám halála megváltoztatta az életemet. Idővel kiderül majd, hogy az anyám halála miféle változásokat hoz.

Csodálatos lenne most rejtve maradni a világ szeme elől, és úgy tenni, mintha mi sem történt volna, de ez lehetetlen.

Megfogom Whitney kezét, és egymásba kulcsolódnak az ujjaink. – Vissza kell mennünk.

– Tudom – bólint.

– Akkor menjünk együtt.

– Csak ha biztosan ezt akarod – feleli.

Legfőképp vissza akarom fordítani az időt, és meggyőzni anyámat, hogy inkább csoda, mint botrány, hogy beleszerettem Whitney Gable-be. De már késő, és nem tehetek mást, mint hogy továbblépek, és viselem a következményeket.

Szédülök, a szívem hevesen ver, ahogy visszakísérem Whitney-t a helikopterhez, és intek a pilótának, hogy még ne szálljon fel. Leállítja a motort, és leveszi a sisakját.

– Mi történt, uram?

– Vissza kell mennünk Gable-be. A kórházba. Sürgősen.

4

WHITNEY

Amikor a helikopter leszáll a Riscoff Memorial Hospital előtti leszállópályára, úgy felkavarodik a gyomrom, hogy attól félek, elhányom magam. Nem a helikopterút kavarta fel, hanem az, hogy miattam vagyunk most itt. Ha nem jöttem volna vissza Gable-be… ha nemet mondtam volna Lincolnnak…

Mardos az önvád, de nem tágít a fejemből, amit a szigeten mondott.

Nem sajnálkozhatok azért, hogy szeretlek.

Lehet, hogy érzéketlenség, de én sem sajnálkozom, amiért szeretem. Mégsem tagadhatom, hogy az első gondolatom az volt, hogy el kell távolodnom tőle. De az mire lenne jó? Bár fojtogat a bűntudat, tudom, hogy Lincoln ezerszer olyan erősen érez mindent, mint én. Ha ő nem taszít el, akkor én hogyan hagyhatnám most magára? Képtelen vagyok rá.

Itt az esély, hogy bebizonyítsam, hogy mellette a helyem, és hogy együtt erősebbek vagyunk. Ez az első igazi próbatételünk.

Lincoln elengedi izzadt kezemet, és kiszáll a helikopterből, aztán felém nyújtja a kezét, és segít. Erősen megszorítom.

A sürgősségi osztály bejárata előtt kordont állítottak fel, de attól még hallom, ahogy az újságírók kérdéseket kiabálnak felénk, és villannak a vakuk.

Évekkel ezelőtt megtanultam, hogy ilyenkor süketnek és vaknak tettessem magam, csak megyek gépiesen, és nem engedem el Lincoln kezét egy pillanatra sem. Minden lépéssel egyre jobban eluralkodik rajtam az aggodalom, de nem látszik.

Emlékszem, mit éreztem, amikor utoljára siettem ehhez az ajtóhoz Lincolnnal. Rettegtem, hogy valami szörnyűség történt, de a lelkem mélyén mégsem hittem el. Most viszont már előre tudom, hogy tragédia vár minket.

A férfi, akit szeretek, elveszítette az anyját, mert engem választott az anyai tiltás ellenére.

Az anyja szívinfarktust kapott miattam. Pontosabban azért, mert így felháborodott miattam.

Nem értem, még mindig nem értem, miért gyűlölt ennyire, de ez most mellékes. Megtörtént, és most szembe kell néznem a következményekkel.

Amint belépünk a kórházba, becsukják mögöttünk az ajtót. A folyosón szinte senki nincs, csak egy nő két gyerekkel, és egy férfi, akinek törölközővel kötötték be a fejsérülését. Aztán Harrison lép ki a dupla szárnyú ajtón az intenzív osztály felől. Haragjában eltorzul az arca.

– Ezt nem hiszem el! Anyánk teteme még alig hűlt ki, te meg idehozod a kurvádat?!

A Főkapitány megjelenik Harrison mögött a tolószékben, és mellkason taszítja az unokáját. – Fogd be a szád, fiacskám! Nem itt, nem most! – aztán Lincolnra pillant. – Gyorsan búcsúzz el… el kell szállítani.

Elengedem Lincoln kezét, hogy előttem haladhasson, de ő csak szorosabban fog. Együtt erősebbek vagyunk, emlékeztetem magamat.

– Köszönöm, hogy megvártatok, nagyapa.

A Főkapitány bólint, Lincoln elsiet Harrison mellett, és magával visz.

– Nehogy már bevigye oda is magával! Anya forogna a sírjában…

– Elég! – csattan fel a Főkapitány, és Harrison elhallgat. – Sok veszteség érte már a családot. Ma a gyásznak van itt az ideje. Holnap szabadon engedheted a haragodat. Utána pedig békét kell találnunk.

Szorosan fogom Lincoln kezét, és követem a sötét szobába, ahol a húga ül a lepedővel letakart holttest mellett. McKinley felemeli könnyes arcát, és újra belém hasít a bűntudat.

Lincoln csak akkor engedi el a kezemet, amikor McKinley feláll, és a karjaiba veti magát.

– Anya elment. Mint apa. Egyik pillanatban még jól volt, aztán… meghalt.

Remeg a lábam, annyira belesajdul a szívem a fájdalmába. Hátralépek, hogy a lehető legkevésbé legyek útban. Nézem, ahogy gyászolják az anyjukat, és emészt az önvád.

– Annyira sajnálom, Mac.

– Nem tudom, mi történt. Veszekedett velem, teljesen kikelt magából, és… aztán összeesett, de nem úgy, mint máskor. Azonnal tudtam, hogy itt tényleg baj lesz.

Lincoln arcára kiül a fájdalom, és rettenetes, hogy pontosan tudom, mire gondol. Miattunk veszekedett McKinley-vel.

– Sajnálom, hogy nem voltam itt – mondja, és magához öleli a húgát, aki eláztatja a könnyeivel az ingét.

Amikor legutóbb itt voltam, én voltam a lány, aki elárvult, most pedig McKinley. Bárcsak ne kellene keresztülmennie azon a gyászon és fájdalmon, ami nekem jutott osztályrészül az elmúlt tíz évben. Talán idővel enyhül, de sosem múlik el teljesen. És a bűntudat… szent ég, a bűntudat! Nem tudom, hogy az elmúlik-e valaha, csak abban vagyok biztos, hogy az enyém nem fog.

Kintről valami zaj szűrődik be, aztán egy fehér köpenyes férfi néz be az ajtón. – Elnézést, hogy megzavarom önöket. Majd visszajövök, amikor… elbúcsúztak.

McKinley elengedi a bátyját, és megtörli a szemét. – Mindjárt befejezzük. A bátyám csak most ért ide. Még néhány percet kérünk.

A férfi távozik, Lincoln a lepedőre néz.

McKinley szipog. – Szeretnénk, ha anya szerveit még fel tudnák használni szervátültetésre, ezért kellene sietni. Amíg lehetett, vártunk, hogy ideérj.

Lincoln elfintorodik, és megint pontosan tudom, mire gondol. Hogy nem lett volna olyan távol, ha nem utazik el velem.

Legalább el tud búcsúzni az anyjától. Ha még erre sem lett volna lehetősége, azt végképp sosem bocsátanám meg magamnak. Bár valószínűleg így sem fog soha enyhülni bennem az önvád. Bármit mond Lincoln, ez akkor is az én hibám. Attól még, hogy szeretem, tudom, hogy el vagyok átkozva.

Lincoln kinyújtja a kezét, de a lepedő fölött megáll. Ránk pillant. – Magamra hagynátok egy percre? Szeretnék… kettesben lenni vele.

– Hát persze – feleli McKinley.

Bólintok, mert nem jön ki hang a torkomon.

Amikor elindulok az ajtóhoz, Lincoln a kezem után nyúl, és megállít egy pillanatra. – Mindjárt jövök. Csak… sajnálom, de…

Gombócot érzek a torkomban. – Csak nyugodtan. Maradj, amíg akarsz. Kint várlak.