Keresd a szerző ajándék novelláit:
https://www.alomgyar.hu/ajandek-novella

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala 2015, 2017

A sötétség fogságában 2015, 2018

Eltitkolt múlt 2016

Viharos érzelmek 2016

Törékeny vonzerő 2017

Elvarratlan szálak 2017

Ördögi kísértés 2018

Arcátlan csábító (Csábító-sorozat 1.) 2018

Érzéki csábító (Csábító-sorozat 2.) 2019

Végzetes csábító (Csábító-sorozat 3.) 2019

Heather vonzásában (Bűnös viszony 1.) 2019

Joyce csapdájában (Bűnös viszony 2.) 2020

Elfojtott indulatok (Elfojtva 1.) 2020

Baljós szitakötő (Biztos menedék 1.) 2020

Copyright © Anne L. Green

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN: 978-615-6067-31-9

Tekintettel a tényre, hogy az olvasóim többsége nő, különösen a szívemen viselem a családon belüli erőszak témáját, ami sajnos végigkíséri a történelmünket, csak koronként és kultúránként változik, mit tartunk még elfogadhatónak vagy elfogadhatatlannak.

Manapság már olyannyira természetes jelenséggé vált a bántalmazás, hogy fel sem ismerjük, amikor éppen elszenvedjük azt. Éppen ezért fontos, hogy ráébredjünk, a bántalmazás nem feltétlenül csak a fizikai erőszakról szól, sokkal mélyebb sebeket ejt a lelki terror.

Ajánlom ezt a történetet minden törött szárnyú nőnek.

Jack

Válsághelyzet

„A kételyek olyanok, akár a fecskék, egymást követik és rajba verődnek.”

(Matt Haig)

A jó büdös francba! Hogy a fenébe hagyhattam, hogy Erica visszatérjen ahhoz a patkány Hylandhez? A kezdeti ellenérzéseimet és az undort, hogy beleszerettem abba a nőbe, aki a legnagyobb ellenségem szeretője, felváltotta az aggodalom. Ez az érzés gyötört, amióta csak hagytam, hogy kilépjen az ajtómon. Ez az egész abszurd! Semmi tapasztalata nincs a kémkedés területén. Hogy mehettem bele ebbe az őrültségbe?

Állandóan az üzeneteimet nézegettem. Mikor ad már magáról valami életjelet? Ez így nagyon nem lesz jó! Megállapodtunk! A megegyezésünk értelmében mindennap legalább egyszer írnia, jelentkeznie kellett, hogy tudjam, jól van. Egy ideig rendesen követte ezt a szabályt, de aztán egyik nap nem jelentkezett. Késő este a telefon mellett ücsörögtem és vártam. Nem tudtam úgy lefeküdni, hogy semmi hírem sincs felőle. Kellemetlen, fojtogató érzések kerítettek a hatalmukba. Éjszakába nyúlóan fel-alá jártam a lakásban, felemésztett a bűntudat. Nem lett volna szabad hagynom, hogy kockára tegye az életét. Biztos lebukott. Édes istenem, el sem tudom képzelni, mit tett vele az az állat! Már éppen a slusszkulcsért nyúltam, hogy odamenjek a hotelhez, amikor a józanabbik énem óvatosságra intett. Zárd ki az érzelmeidet, Jack! Mit tennél, ha csak egy sima informátorról lenne szó? A válasz kézenfekvő volt. Természetesen várnék. Nem sodornám veszélybe az életét a felbukkanásommal. Biztos csak közbejött valami, hiszen nem hordhatja magával a készüléket. De vajon mi történhetett? Istenem, megöl a kétségbeesés! Erica viszont nem egy sima informátor volt számomra. Erica törékeny, érzékeny. Erica… fontos. És abban a pillanatban tisztán láttam, hogy Willnek megint csak igaza lett. Hibáztam. Az akadályozó, negatív érzelmeket képtelen voltam félretenni. Érzelmileg érintett voltam, ezért lehetetlenné vált, hogy éles helyzetekben racionális döntéseket hozzak. Erica befészkelte magát a szívembe, hogy onnan az iránta érzett aggodalom minden egyes szívdobbanással elterjedjen az utolsó porcikámig. Eluralkodott rajtam a rémület. Ha akartam volna, se tudtam volna őt kiűzni a gondolataimból, ott lüktetett a belsőmben.

A fél éjszakát a teraszomon töltöttem. A rossz előérzetemet hiú reményekkel próbáltam elkergetni. Lehet, hogy csak azért nem jelentkezik, mert személyesen akar idejönni. Hajnali egy felé viszont világossá vált, valami másról van szó. Az éjszaka csendjében idegesítően hangossá vált a hevesen dobogó szívverésem, a torkom pedig összeszorult. Mélyeket lélegeztem, hogy csillapítsam a zaklatott idegeimet.

Aznap éjjel alig aludtam, és már a korai órákban hangos csengetésre eszméltem. Gőzöm sem volt, ki lehet az, de kábán kimásztam az ágyból, de eszembe jutott Erica, és sietve rohantam az ajtóig. Feltéptem, de legnagyobb csalódásomra Will állt ott.

– Te még nem vagy kész? – mért végig.

Egy szál alsónadrágban toporogtam előtte. Teljesen kiment a fejemből, hogy megbeszéltem vele, reggel értem jön. Jelenésem volt a kórházban. Kezdetét vette az injekciós kezelés a transzfúzió előtt.

– Mennyi az idő? – tértem magamhoz.

– Annyi, hogy indulnunk kellene.

– Basszus! – rohantam vissza a hálószobába, és gyorsan magamra kapkodtam a ruháimat.

Amikor újra megjelentem, Will meglepetten, tátott szájjal bámult rám.

– Mi az? – pásztáztam magamon végig én is.

– Ez a tegnapi göncöd? – köszörülte meg a torkát.

– Ez volt kéznél – tereltem volna ki a házból, de Will meg sem mozdult. – Jössz? Sietnünk kell! – pillantottam az órámra.

– Nem ismerek rád – követett. – A mindig kifogástalan, piperkőc Jack Doyle ugyanazt a pólót kapta magára, mint tegnap. Tényleg nem vagy önmagad.

– Szállj már le rólam! – pattantam be az autójába. – Ha végeztél, hazahozol és átöltözöm – fújtam ki a levegőt.

A kórházba csak pár perc késéssel érkeztünk. Lelkiismeret-furdalásom lett, mert nem akartam, hogy Kayla vagy a doktornő azt gondolja, félvállról veszem ezt az egészet. A doktornő aggodalmas tekintete is arról árulkodott, attól tartottak, el sem fogok jönni.

Ez nem fordulhat elő még egyszer!

A kezdeti ijedelem után minden nagyon gyorsan ment. Nem tűnt nagy kunsztnak az egész. Megkaptam az injekciót, majd közölték a délutáni időpontot.

– Nem ártana kivennie pár nap szabadságot – figyelmeztetett a doktornő. – Ez a kezelés nem gyerekjáték. Kellemetlen fej- és csontfájdalmai lehetnek.

– Ne aggódjon! Kibírom. Megleszek – pattantam le a vizsgálóasztalról.

– Akkor másként fogalmazok. Fej- és csontfájdalmai lesznek. Egyénenként különböző erősségű ugyan a fájdalom, de a legtöbb donornak szinte elviselhetetlenek. Ez a maga hivatását figyelembe véve veszélyes lehet.

– Megbirkózom vele – biccentettem, majd mielőtt szentbeszédbe kezdett volna, elhagytam a rendelőjét.

Ahogy kiléptem, megpillantottam Willt. Ott ült a folyosón, látszólag el volt merülve egy dossziéban, és csokoládét majszolt. A fejemet ingattam. Borzasztó! Ha az életem múlna rajta, se engedném, hogy ő legyen a donorom. Abban a pillanatban belehalnék a cukorsokkba. Amikor észrevett, a falat is megállt a szájában.

– Ennyi? – kérdezte döbbent arckifejezéssel.

– Miért, mit gondoltál? Csak egy tűszúrás az egész – dörzsölgettem a vállam. – Ne vesztegessük a drága időnket! – indultam meg a kijárat felé.

Will is felugrott és követett. Oldalra siklott a tekintetem a csokijára. Az éhség nagy úr! A francba is! Egy szó nélkül kivettem a kezéből és beleharaptam.

– Kösz! – mormoltam el két harapás között.

– Te nem is eszel ilyen szennyet – rikkantott fel. – Hahó, Jack! Ott vagy? – hadonászott az arcom előtt. – Mit tettél a barátommal?

– Ne idétlenkedj már! – ráztam hitetlenkedve a fejem.

– Mit művelt veled ez a nő? Mintha nem is te lennél. A tegnapi ruhád van rajtad, és cukrot viszel a szervezetedbe – ámult el.

Megpördültem a tengelyem körül, hogy szembeforduljak vele.

– A Snickers az egyetlen csokoládé, amit hébe-hóba megeszek. Emellett, veled ellentétben, én nem vacsoráztam és nem reggeliztem, majd éhen halok – kaptam be az utolsó falatot is. – Most már indulhatunk! – közöltem tömören.

Nem akartam, hogy észrevegye a mélyen gyökerező nyugtalanságom.

– Akkor most hazavigyelek? – vette fel velem a lépést.

– Igen, vigyél! Nagyon kivágta nálad a biztosítékot a tegnapi szerelésem. Átveszek valami tisztát – szagolgattam magam, de nem éreztem indokoltnak a fintorgását.

– Csak akkor, ha nem előzi meg a dolgot egy kétórás zuhanyzás – vágott vissza.

Ez a megjegyzése is azt mutatta, milyen jól ismer.

– Nem vagyok ma humoros kedvemben – dörzsöltem a halántékom.

– Nem akarsz beszélni róla? – szólalt meg újra, amikor beültünk az autóba.

– Miről? – kaptam felé a fejem.

– Szóval nem. Értem – nyúlt a rádió gombja után és bekapcsolta.

Percekig csendben bámultam ki az ablakon, amikor lassan bekúsztak a dallamok a fülembe. Will a Skillet Never Surrender című számát üvölttette az autóban. Amióta csak ismertem, el kellett viselnem, hogy kívülről fújja a rockzenék szövegét, amelyek igaz, hogy olykor fülbemászó, de időnként idegtépő dallamai elkísérték az egész napomat. Will feljebb csavarta a hangerőt egészen addig, amíg a basszus a testemben rezonálni nem kezdett.

Sóbálvánnyá meredten hallgattam a zene szövegét. A rettegő Ericát láttam a lelki szemeim előtt. A refrén pedig késdöfésként hatolt a mellkasomba:

Nem akarok többé így érezni.

Nem akarok úgy élni, ahogy most.

Tegyél boldogabbá, jobban akarom érezni magam!

Maradj itt velem, és soha ne mondj le rólam!

Elszakadt nálam a cérna.

– Kapcsold ki ezt a szart! – szorítottam a fülemre a kezem, mert elviselhetetlen lüktetést éreztem a halántékomban.

– Mi a baj? – halkította le Will a zenét.

– Csak kapcsold ki! Kérlek! – ziháltam, miközben hátrahanyatlott a fejem.

– Rosszul vagy? – lassított. – Megálljak? – nézett rám tanácstalan arckifejezéssel.

– Tegnap egész nap nem jelentkezett – böktem ki, ami a lelkem nyomta. – Nem hívott és nem küldött egy nyavalyás üzenetet sem. Félek, hogy valami baja esett.

– Á! – bólogatott, mint aki tökéletesen ért mindent.

– Mit akar az jelenteni, hogy „á”? – csattantam fel.

– Én megmondtam előre. Nem jó ötlet, ha az informátoroddal érzelmi szálak kötnek össze.

– Más se hiányzik nekem, csak hogy most megint rázendíts. Kérlek, kímélj meg ettől! – sóhajtottam mélyeket.

Nem tudtam volna megmondani, hogy az injekció volt-e az oka, vagy a stressz, de émelyegni kezdtem.

– Valami baja esett. Érzem – suttogtam magam elé. – Megbeszéltük, hogy minden áldott nap életjelet ad, de eltűnt. Megőrjít, hogy nem tudom, mi történik vele. A legvadabb forgatókönyvek játszódnak le előttem.

– Ne fesd az ördögöt a falra! Nem tudhatod biztosan, mi történt – próbált megnyugtatni.

– Egy nyomorult üzenetet csak el tud küldeni, ha akar – adtam hangot a bennem dúló feszültségnek.

– Ha akar – préselte össze az ajkait Will.

– Hogy érted ezt? – torkoltam le.

– Az is előfordulhat… persze csak hangosan gondolkodom…, hogy meggondolta magát. Mégsem szeretne információkat szivárogtatni.

– Nem – csóváltam a fejem. – Ezt az egészet ő találta ki. Elszánt volt, de ha még így is lenne, biztos vagyok benne, hogy szólna nekem róla.

– Miért vagy ebben olyan biztos? Retteg. Megfélemlítették. Egyik pillanatban talán még erősnek tűnik, de aztán elgyengül.

– Hogy miért vagyok benne biztos? Azért, mert tisztában van vele, hogy tőlem ilyen könnyen nem szabadul meg. Vészjelzésnek veszem, ha nem kapok hírt, és rárobbantom Hylandre azt az átkozott szállodát – csaptam erőteljesen a kesztyűtartóra.

– Látod, pontosan ezért nem lenne szabad részt venned a nyomozásban! Teljesen kikészültél.

– De mi a fenét tehetnék, Will? – fordultam felé. – Te másra bíznád a nő életét, aki fontos neked? – estem neki.

Elmosolyodott, majd váratlanul irányt váltott.

– Te most hová a pokolba mész? – kapkodtam levegő után.

– Hylandhez. Végre hangosan is kimondtad, hogy az a nő fontos neked. A helyedben én a kórházból egyenesen hozzá indultam volna, nem a külsőmmel foglalkoznék.

– Ne idegesíts fel, Will! Inkább taposs bele a gázba! – helyezkedtem feljebb az ülésben.

Furcsa érzések kavarogtak bennem. Egyfelől megkönnyebbültem, hogy hamarosan kiderül, mi történt Ericával, másfelől aggasztott, mennyire elveszítem a fejem, ha róla van szó. Ez utóbbi aggodalmam viszont igyekeztem önmagam elől is elrejteni, és arra koncentrálni, hogy épségben megtaláljuk őt.

Will leparkolt a hotel előtt, és már éppen kiszálltam volna, amikor Will egy gyors mozdulattal bezárta az ajtókat.

– Te meg mi a fenét művelsz? – méltatlankodtam.

– Csak akkor segítek és falazok neked, ha most szépen átadod nekem az irányítást.

– Hogy micsodát? – hajoltam az arcába.

– Ne packázz az életével! – emelte fel a mutatóujját. – Én beszélek! Te hallgatsz! Világos?

Átfutottam a lehetőségeimet és rájöttem, hogy igaza van. Túlságosan aggódtam. Mi van, ha nem megfelelően cselekszem, vagy nem a jó szavakat használom?

– Oké! – egyeztem bele.

Will bólintott, majd kattant a biztonsági zár. Kiszálltunk, és ahogy haladtunk a recepciós pult felé, a szívem úgy zakatolt, hogy azt hittem, kiugrik a helyéről.

– Jó napot! William Keyes nyomozó vagyok, és ő itt a társam, Jack Doyle – intett felém.

– Maguk is az elrabolt nő miatt jöttek? – emelte fel a rémült tekintetét a mellettünk ácsorgó londiner.

Will-lel egymásra néztünk. Nem kellett mondania semmit, ugyanarra gondoltunk.

– Fogd be a szád, Todd! – pirított rá a recepciós a pult mögül. – Miben segíthetek, nyomozó urak? – vigyorgott indokolatlanul széles fogsorral.

– Az eltűnt nő miatt jöttünk – feleltük egyszerre. A pasas megadóan leengedte a vállát. – Todd! Kísérd fel az urakat Mr. Hyland lakosztályába!

A kezem ökölbe szorult. A lélegzetem egyre szaporább lett. Elrabolt nő. Istenem, mi történhetett vele? Biztosra vettem, hogy Erica lebukott, Hyland rájött, és eltüntette őt. A nyomorult kihívta a rendőröket, hogy fedezze a sztoriját. Alibiként használja a hatóságokat.

– Meséljen, Todd! – szólalt meg a liftben Will. – Mi történt pontosan?

– Hát, tudják – csillant fel a fiú szeme –, én láttam meg a két fekete ruhás alakot, ahogy elcipelik a nőt és a kislányt.

– Miféle kislányt? – kérdeztük szinte egyszerre.

– Hűha! Maguk aztán szinkronban vannak. Egy rúgóra jár az agyuk – körözött az ujjával a feje mellett, ahogy röhögött a saját poénján.

– A kérdésre válaszoljon! – magasodtam felé.

– A nőnek volt egy kislánya. Tegnap érkezett a szállodába.

Összezavarodtam. Ericának gyereke van? A meglepetéstől döbbenten pislogtam. Ha ez igaz, az sok mindent megmagyaráz… még azt is, miért nem akart lelépni. Egy anya nem hagyja hátra a gyerekét.

Már éppen további kérdéseket akartam feltenni, amikor kinyílt a liftajtó, és szembetaláltam magam Hylanddel. A szeme kikerekedett, az ajka megnyílt.

– Te meg mi a fenét keresel itt? – esett nekem.

– Ha jól értesültem, ez esetben te hívtál – léptem ki a liftből, de szándékosan löktem rajta egyet a vállammal, amikor elsétáltam mellette.

– Téged biztos, hogy nem – szegődött a nyomomba. – Sőt, kifejezett kérésem volt, hogy ne téged küldjenek – emelte fel a hangját.

– Hozzám nem jutott el a kifejezett kérésed – vontam meg lazán a vállam.

Beléptem a lakosztálya nyitott ajtaján. Igyekeztem kihasználni a pillanatot, és minél több dolgot megfigyelni. Nincs feltört zár. Az előszoba érintetlen. A hálószobában látszottak dulakodás nyomai. Oda akartam lépni, de Hyland elém vetette magát.

– Te – bökött a mellkasomra – nem jöhetsz be ide! Azonnal hagyd el a szobám! – csattant fel mérgesen.

Abban a pillanatban megjelentek a kollégáink az ajtóban. Will felmutatta nekik a jelvényét.

– Távolítsák el innen ezt az alakot! – ordított Hyland a nyomozást vezető egység vezetőjének, mire Will óvatosan oldalba lökött, ezzel jelezve, hogy a legjobb az lenne, ha magamtól elpárolognék, de bennem pattanásig feszült az aggodalom és a kétségbeesés.

– Milyen mesével fogod etetni a kollégáimat? – hergeltem. – Eltűnt? Ezt nem vesszük be! Jól jegyezd meg, amit most mondok! Engem nem versz át – suttogtam felé. – Ő is egy szakadék aljáról kerül majd elő? – emeltem meg a hangomat.

– Kifelé! – szűrte ki indulatosan a fogai között.

– Ne haragudjon, Mr. Hyland! Csak a dolgunkat végezzük – mentegetőzött Will, miután kitessékelt a szobából.

– Nincs magukra semmi szükség! Távozzanak! Ha nem tűnnek el azonnal, panaszt teszek maguk ellen a polgármesternél – fenyegetőzött Hyland.

A polgármester említésére megemelkedett a vérnyomásom. Erőt fitogtat. Will kiterelt a folyosóra, de addigra eluralkodott bennem az indulat. Vissza akartam menni, de okosan az utamat állta.

– Te mi a fenét csinálsz? – förmedt rám.

Hyland még mindig minket méregetett.

– Ki tudja, mit művelt vele! – ziháltam. – Ezt már nem úszhatja meg!

– Nem is fogja! De ha elveszik a jelvényed, már nem tehetsz érte semmit – pillantott Hyland felé. – Ehhez az ügyhöz nekünk semmi közünk – tette hozzá. – Eredetileg nem ezért jöttünk. A nővéreddel történteket pedig nem keverheted ide! Lezárt akta – mondta olyan hangosan, hogy Hyland is hallja. Sejtettem én, hogy ezzel próbálja kimagyarázni a viselkedésemet, de akkor sem tetszett. – Gyere! – tolt a lift felé.

Felszívtam magam, és már éppen kitörni készültem, amikor megszólalt mögöttem a londiner.

– Már végeztek is? – kíváncsiskodott.

Will agya helyettem is kapcsolt.

– Azt mondta, hogy maga látta az elkövetőket – faggatózott.

– Ahogy mondja. Úgy cipelték el a nőt, mint egy zsákot. Eszméletlen volt. Én hívtam ki a zsarukat – húzta ki magát.

– Nem Mr. Hyland értesítette a rendőrséget? – kaptam fel a fejem.

– Nem. Ő mérges lett, amikor megtudta. Azt mondta, miért ütöm az orrom olyan dolgokba, ami nem tartozik rám. Tök fura volt. Azt hittem, örülni fog, hogy olyan gyorsan cselekedtem. De ehelyett őrjöngeni kezdett és felnyomott a falra. A nagydarab szedett le róla – intett a fejével az ajtóban toporgó alakra.

– Ő kicsoda? – mértem fel alaposabban a férfit.

– Főnöknek szólítja Mr. Hylandet. Miss Fuller pedig Franknek.

– És a kislány? – csúszott ki a számon.

– Tegnap este Mr. Hyland állított be vele. Meglehetősen bizarr szitu volt. A kislány azt hajtogatta, hogy a mamáját akarja.

– Mi volt ebben a furcsa? – billentette félre a fejét Will. – Minden gyerek az anyját akarja – állapította meg, de a londiner a tarkóját vakargatta.

– Hát, tudja, számomra meglehetősen különös, ha két fehér bőrű embernek majdnem olyan sötét színű gyereke van, mint maga – pásztázott rajtam a tekintetével. – A kislány félvér volt – bökte ki.

Hátrahőköltem a meglepetéstől.

Ez egyre kuszább. Nem elég, hogy Erica eltitkolt előlem egy gyereket, felkavart, hogy a kislány ráadásul színes bőrű. Will észrevette rajtam, hogy totál elvesztettem a fonalat. Igyekeztem megérteni, felfogni, de csak egyre rosszabb lett a helyzet. Ki ez a gyerek? Valóban Erica kislánya? Ha képes volt egy ilyen dolgot elhallgatni előlem, vajon milyen titkokat rejteget még?

Észre sem vettem, mikor hagytuk el a szállodát. Azon kaptam magam, hogy újra az autóban ücsörgök.

– Látom, kikészített a tény, hogy van egy gyereke – köhintett diszkréten Will.

– Egy félvér gyereke – pontosítottam.

– Nem tudtam, hogy rasszista vagy – röhögött fel hangosan, mire összeszűkült tekintettel rámeredtem.

– Ez cseppet sem vicces! – korholtam mérgesen.

– Kár előre ítélkezned. Egész biztos, hogy Erica mindenre megfelelő magyarázattal szolgál majd – nyugtatott.

– Erre nincs elfogadható magyarázat – csóváltam a fejem.

– Ki tudja! Lehet, hogy Hyland impotens. Hallottam már esetet, amikor a spermabank tévedése miatt egy fehér nő félvér kislánynak adott életet.

Hangosan felhorkantam az idétlen érvelés hallatán.

– Nem a kislány bőrszínével van bajom, te hülye!

– Tudom! Az a bajod, ha ez az egész igaz, akkor nem te vagy az első sötét alak a szőke ciklon életében – bökött játékosan oldalba.

Na, ez már sokkal inkább aggodalomra adott okot.

– Fejezd már be! Gondolkodni próbálok! Nem értem, miért nem szólt nekem a kislányról – ziháltam egyre hangosabban.

– Te az ő helyében szóltál volna? – nézett egyenesen a szemembe.

Hirtelen rá akartam vágni, hogy persze, hiszen mi okom lenne eltitkolni, de aztán összepréseltem a szám. Egy félvér gyereket senki nem fogad tárt karokkal. Se egy fekete, se egy fehér. Talán attól félt, hogy nem fogadnám el?

– Nem tudom. Nem vagyok a helyében – feleltem tanácstalanul.

– Ha az ember szeret valakit, nem engedi, hogy kételyek vagy hazugságok válasszák el tőle.

Badarság!

– Tartozik nekem az igazsággal, éppen ezért hamarabb kell megtalálnunk azt a személyt, aki elrabolta Ericát és a kislányt… persze, hacsak nem Hyland tette – méláztam el a londinertől hallottakon.

– Én ebben az elméletben nem hiszek. Diszkrétebben vonta volna ki a forgalomból. Ez a nagy felhajtás neki sem jó reklám – gondolkodott hangosan.

– De mégis, ki rabol el egy ártatlan nőt és egy kislányt? – ingattam a fejem.

Will-lel ellentétben meggyőződésem volt, hogy Hyland áll Erica eltűnése mögött.

– Az én elméletem pedig az, hogy Hyland annyi sötét alakkal üzletel, talán nem te vagy az egyetlen, aki nincs oda érte. Egész biztos, hogy a saját fajtája sem rajong érte. Gondolj csak bele! Mi van, ha valaki azért rabolta el Ericát és a kislányt, hogy azzal Hylandet sakkban tartsa?

Az ülés támlájára ejtettem a fejem. A szívem őrült ütemben zakatolt. Nem akartam, hogy a múlt megismételje önmagát. Nem veszíthetem el Ericát is. Nem tudtam, mit tegyek. Rettegtem, ha az érzelmeimre hallgatok, és rossz nyomon indulok el, akkor az könnyen egy nő és egy kislány életébe kerülhet. Nem maradt más választásom, még ha nehéz volt is, meg kellett bíznom Will megérzésében.

– Oké! – határoztam. – Nézzünk utána, kinek állhatott érdekében Hylandet sarokba szorítani!

– David egészen biztos, záros határidőn belül megtalálja, kinek a tyúkszemére lépett Hyland, mióta itt van Chicagóban – indította be az autót.

Erica

Sokkos állapotban

„Ha túl sokáig vársz, örökké kötve maradsz; amikor ugrasz, már túl késő.”

(Alice Hoffman)

Ébredtem már párszor kemény fejfájással, amit az előző nap elfogyasztott alkohol mennyisége okozott, de amit az elrablásom utáni első percekben éreztem, mindennél rosszabb volt. Miután magamhoz tértem, aránylag hamar kitisztult a kép, de a hatalmasra dagadt puklit hosszan tapogattam a fejemen. Bármivel vertek is kupán, baromi kemény volt. Szerettem volna talpra állni, és Tammy keresésére indulni, de elhagyott az erőm. A nevét ismételgettem, de válasz nem érkezett. Félelmetes csend vett körül, ami fokozta a bennem lévő feszültséget. Egyre szaporábban szedtem a levegőt. A távolból hangokat hallottam, a félelmetes csikorgó, nyikorgó zajok egyre közeledtek, majd hirtelen erős fény vett körül. Össze kellett szorítanom a szememet, de aztán lassan kinyitottam, előbb csak résnyire, majd egy kicsit jobban, végül sikerült körbenéznem. A tekintetemmel a fogvatartóinkat kerestem. Három alak közelített felém, a középső fickó pár lépéssel a másik kettő előtt. Ő a főnök. Az első gondolatom az volt, hogy futnom kellene, de a lábam nem volt rá hajlandó, és nem is igen lett volna hová.

Az idegen férfi biccentett a fejével.

– Üdvözlöm körünkben, Miss Fuller! Remélem, kellemesen töltötte az éjszakát! – állt meg közvetlenül felettem.

– Hol van a lányom? – néztem egyenesen a szemébe.

– Nincs szükség erre a színjátékra. Ismerem Hyland titkát. A kislány nem a te gyereked, hanem az övé – fintorgott.

Nem tudtam erre mit felelni. Némán, mélyen a sötét szemébe néztem, de amit ott láttam, nem volt emberi. Nem láttam benne színt, még a pupilláját sem. Félelemmel, iszonyattal töltött el a látványa. Ahogy erre ráeszméltem, elkaptam a pillantásom, és úgy kerültem a tekintetét, ahogy Tammy szokta éjszaka a szobája sötétjét, amikor mumust sejt az ágya alatt, és nem akar megbizonyosodni róla, valóban ott rejtőzik-e. Mégsem ez volt a legrosszabb dolog, hanem az, hogy nem tudtam Tammyról semmit. A pasas intett a mellette ácsorgó férfinak, aki ekkor beleszólt egy walkie-talkie-ba:

– Hozzátok ide!

Reménykedve néztem abba az irányba, ahonnan az előbb ez a három alak érkezett. Az ajtó újra kitárult, és megpillantottam a lányom.

– Tammy! – kiáltottam megkönnyebbülten, mire ő kisírt szemekkel szaladt oda hozzám.

Gyorsan, féltőn az ölembe húztam, úgy ringattam.

– Csss, nincs semmi baj! – suttogtam a fülébe.

Még élünk – hajtogattam belső mantraként magamban.

– Ez igazán megható! – gúnyolódott rajtunk a fekete szemű férfi.

A kezével jelzett az emberének, aki ekkor készített a telefonjával rólunk egy felvételt. Mivel az éjszaka közepén ragadtak el ezek az emberek, csak egy hálóing volt rajtam, de ahogy végigmértek, úgy éreztem, mintha teljesen meztelen lennék. A pasas lenézett ránk, majd Tammyra összpontosított, aki görcsösen fonta körém a karját.

– Ne félj! Nem akarlak bántani! – mosolygott rá negédesen. – Nem úgy a mamit – pillantott rám ádáz tekintettel. – Rá nincs szükségem. Ha nem viselkedik jól, ő issza meg a levét. Világos? – magasodott fölénk.

– Miért csinálják ezt? – dadogtam. – Ha pénzt akarnak… – csuklott el a hangom, és nagyot kellett nyelnem.

– Pénzt? – nevetett fel gúnyosan. – Hylandnek a pénznél sokkal nagyobb árat kell fizetnie azért, amit tett.

Úgy éreztem, hogy itt lenne az alkalom, hogy valami konkrétat megtudjak Curtis titokzatos ügyeiről.

– Nem értem, mire gondol – próbálkoztam.

– Persze hogy nem – szisszent fel. – Nem is vártam, hogy megértse. Túl szőke és csinos ahhoz, hogy gondolkodjon – fordított nekem hátat.

Tammy levegőért kapkodott a félelemtől. Csitítgatni, nyugtatgatni kezdtem, miközben lázasan járt az agyam.

– Semmi baj! – öleltem magamhoz, miközben szegény gyereknek sípolt a tüdeje a zihálástól. Már megint a légszomj! Jó ideje nem jelentkezett már, így rettenetesen aggódtam. – Ne félj! – simogattam a hátát.

A fogvatartóink már éppen távolodtak, amikor egy jó ötletem támadt.

– Kérem! Ne hagyjanak magunkra minket! A kislány asztmás – lódítottam. – Gyógyszerre és friss levegőre van szüksége – kiáltottam utánuk, és Tammy is rám emelte a tekintetét.

Bizonytalanságot véltem felfedezni a fekete szemű pasas pillantásában.

– Nem hiszem, hogy Curtis bármire is hajlandó lesz, ha maga miatt esik baja a lányának – vetettem oda harciasan.

– Van a gyógyszeren kívül más mód, hogy jobban legyen? – adta meg magát kelletlenül.

– Friss levegőre van szüksége – vágtam rá azonnal.

Abban bíztam, ha kivisznek minket a szabadba, talán rájöhetek egy-két apró részletből, hol lehetünk.

– Vigyétek ki őket! – intett felénk, majd otthagyott bennünket.

Talpra segítettem Tammyt, aki még mindig halálra volt rémülve.

– Mami! – kapaszkodott belém.

– Nem lesz semmi baj! A papa majd kivisz minket innen – nyugtatgattam, habár ebben én magam sem voltam biztos.

Curtis egy vadállat volt, és már nem hittem abban sem, hogy a lányát képes szeretni.

– Mondja csak – kiáltottam a sötét alak után –, mit kellene tennie Curtisnek a szabadságunkért cserébe?

Nem hagyott nyugodni a gondolat. Ha tudom, mi a tét, azt is kikövetkeztethetem, mennyi az esélyünk.

– Sokkal inkább mit nem kellene tennie – pördült vissza. – A maga Curtise egy mocskos féreg.

Ez tény volt, nem is szálltam volna vitába vele.

– Nem is értem, hogy képes egyáltalán együtt élni vele – fintorgott. – Minden azon áll vagy bukik, hogy Hyland mit lép, amikor megtudja, hogy maguk nálam vannak. Tudja, próbáltam őt észérvekkel meggyőzni, hogy állítsa le a Dragonfly-t, ám nála nem létezik megfelelő motiváló erő – tárta ki előttem a raktárnak tűnő épület ajtaját.

– Ha komolyan hatni akar rá, ne velünk kezdje! – horkantottam fel. – Curtisnek nincs szíve. Neki a hatalom a mindene. Süllyessze el a jachtját vagy repítse a levegőbe a kedvenc Lamborghinijét! Azzal el fogja érni, hogy magára figyeljen – vágtam vissza indulatosan.

– Ne akarja nekem beadni, hogy a lánya nem fontos neki! – bökött Tammy felé.

– Én már nem vagyok biztos benne, hogy létezik számára fontos emberi lény ezen a bolygón – vontam meg a vállam.

– A maguk érdekében remélem, nincs igaza – fúrta a tekintetét az enyémbe.

Amikor kiléptünk, meglepetten láttam, hogy nem is olyan kihalt a környék, mint gondoltam. Színes bőrű emberek sétálgattak körülöttünk. Gondoltam rá, hogy sikoltozni kezdek, de valami azt súgta, ha ilyen könnyen közéjük enged, akkor nem lenne sok értelme. Érdeklődve néztem a pasasra. Különös érzések kavarogtak bennem. Ahogy az embereket pásztázta, ellágyultak az arcizmai. A napfényben már nem tűnt olyan szörnyű embernek, mint a sötét épület dohos levegőjében. Egy Tammyval egykorú színes bőrű kisfiú lépett mellénk, aki érdeklődéssel szemlélte a kortársát. Tammy szorosabban bújt hozzám.

– Biztos felmerül magában a kérdés, vajon kik ezek az emberek – eresztett el egy mély sóhajt az ismeretlen.

– Hogy őszinte legyek, az jobban érdekel, maga kicsoda – csúszott ki a számon.

– Ezeknek az embereknek a nagy többsége hontalan, nincstelen, és ezt a maga barátjának köszönhetik – hagyta figyelmen kívül a megjegyzésem.

Zavart a szúrós pillantás, amit felém vetett.

– Biztos nem tudja, de a maga milliomos, nagy hatalmú vőlegénye embercsempészettel és -kereskedelemmel keresi meg a napi betevőt, emellett egy kis mellékesként fegyverekkel kereskedik – pillantott rajtam végig megvetéssel a szemében. – Ők itt mind az áldozatai – emelte fel a jobb kezét és körbemutatott a telepen. – Csak a szerencsének köszönhető, hogy sikerült őket megmentenünk a biztos haláltól. Sanyargatta, konténerbe zárta és otthagyta étlen-szomjan ezeket a szerencsétleneket.

Megrökönyödve meredtem egyik emberre a másik után. Ha ez igaz, akkor nincs mitől félnem.

– Hiszen… hiszen akkor maguk a jófiúk! – ámultam el, és már teljesen más szemmel néztem a férfira.

– Ne reménykedjen! A háború áldozatokat követel, és én nem félek magukat feláldozni, ha szükséges. Meg fogom állítani azt a gazembert.

Az elszántságáról a testtartása és a hangsúlya is árulkodott.

– Nem kétlem – enyhült a szorításom Tammy körül, aki érezhetően kezdett megnyugodni. – Ha valaki, én tudom, mire képes Curtis – hunytam le a szemem.

– Ha most elő akarja adni az együttérzőt, felesleges – ingatta a fejét. – Maga is abból a mocskos pénzből él, amit ezeknek az embereknek a szenvedésén keresett.

A vádjai szíven ütöttek.

– Hányok az olyanoktól, mint maga és Hyland. Modern kori rabszolgatartók – mért végig undorral az arcán.

– Nekem semmi közöm ahhoz, amit Curtis csinál. Gőzös sem volt róla, mivel foglalkozik – tiltakoztam. – A rabszolgatartást pedig egyenesen kikérem magamnak! – húztam ki magam.

– Ne áltassa magát! – csattant fel. – Embereket fosztanak meg a személyes szabadságuktól, tárgyként, tulajdonként kezelik őket, csak mert más a bőrszínük.

Lepillantottam az én Tammymra. Az én édes kis Tammymra, aki érdeklődve szemlélte a kisfiút, aki a kezével intett neki, hogy tartson vele.

– Nézd, szívem! – hajoltam le hozzá. – Ez a kisfiú játszani hív téged.

– Szabad? – pillantott rám ártatlanul.

– Ha van hozzá kedved, persze! Csak lássalak, ne tűnj el a szemem elől!

Elengedett, majd bizonytalan léptekkel elindult. Vissza-visszanézett rám, majd egy pillanattal később számtalan másik gyerek vette őt körbe.

– Csak azért, mert van egy félvér gyerekük, még nem válnak jó emberekké – nézte a férfi is a gyerekeket.

– Curtis érzelmeiről nem nyilatkozhatok, de én – pördültem vele szembe – gyűlölöm a rasszizmust!

– Tudja, mire használja a maga Curtis barátja ezeket az embereket? A férfiakat eladja, mint húst a piacon, a nőket pedig prostitúcióba, kényszerházasságba hajszolja mindenféle kéjsóvár alakkal. A családjukkal tartja őket sakkban. Menedékjogot ígér nekik, letelepedési engedélyt. És melyik nő ne vállalná a poklot is, ha a gyereke – bökött a közben vidáman fogócskázó lurkók irányába – normális életet élhet, iskolába járhat? Esélyt kap egy jobb életre.

– Nem csak a színes bőrűeket nézi a tulajdonának – emeltem meg dacosan az állam, mire a pasas hangosan felnevetett.

– Csak nem azt akarja nekem beadni, hogy maga is áldozat?

– Mindegy, hogy elhiszi-e vagy sem – álltam a pillantását. – De tudom, amit tudok. Az önimádat megtestesült szobra, különleges jogokat tulajdonít magának. A „nekem mindent szabad”-elv irányítja. Remekül ért hozzá, hogyan nyerje el mások tiszteletét, figyelmét. Nem láttam még embert, aki ilyen megnyerő módon tudott volna viselkedni. Elkápráztatja az embereket a hódító szövegével, a fellépésével. Csakhogy mindez annak érdekében történik, hogy felnézzenek rá. A felszínen jól alkalmazkodik, de valójában egy szörnyeteg. Csak akkor van nyugalom, ha mindig mindenben igazat adok neki, és isten irgalmazzon nekem, ha ellentmondok! – mutattam az arcomon már halványodó foltok irányába.

Felvont szemöldökkel tanulmányozott.

– Ezt ő csinálta? – lépett közelebb.

– A hivatalos verziót akarja hallani vagy az igazságot? – álltam az átható pillantását.

Egy percig azt hittem, sikerült meggyőznöm, de aztán gúnyos mosolyra húzta a száját, ahogy a nyakam felé nyúlt.

– És mindezt úgy mondja, hogy most is ott lóg a nyakában egy gyönyörűen csillogó, briliánsokkal kirakott medál.

Az ujja közé vette az ékszert, és gyengéden megsimogatta.

– Gyűlölöm ezt a medált. Olyan, mint egy billog. Szinte sosem válhatok meg tőle.

– Egy szitakötő – mélázott el rajta. – Rögtön felmerül a kérdés, miért éppen szitakötő.

Elbizonytalanított. Sosem gondoltam még bele, hogy ennek bármi jelentősége lenne, azon túl persze, hogy egyértelműsíti: Curtis tulajdona vagyok.

– Segítek kicsit, hogy megértse – intett a kezével, hogy kövessem.

Tammyt kerestem a szememmel, aki láthatóan hamar feltalálta magát, de eszem ágában sem volt magára hagyni őt.

– Ne aggódjon miatta! Troy itt marad és figyel rá – bökött a fejével az érintett férfi felé, aki egy bólintással nyugtázta a dolgot.

– Ettől most meg kellene nyugodnom? – horkantottam egyet, és az elzárkózottságom kimutatva összefontam magam előtt a karom.

Hogy én szem elől tévesszem Tammyt? Soha!

– Nekem úgy tűnt az előbb, hogy van bennünk valami közös. Mindketten meg akarunk szabadulni Hylandtől. Én csak azt szeretném, ha tisztán látná. De ha nem, hát nem – fordított nekem hátat.

Óriási dilemma elé kerültem. Mi van, ha ez életem nagy lehetősége, és nem ragadom meg? Istenem, most ne hagyj el!

– Várjon! – kiáltottam utána, majd ódzkodva követtem őt.

Egy közeli tóhoz vezetett, ami igazán békésnek tűnt. Egy pad felé mutatott, hogy foglaljak helyet.

– Csoda szép! – ismertem el, és várakozásteljesen leültem.

– Tengerkék, zöld, azúrkék, zöldesszürke, barnás… napszaktól és időjárástól függő, milyen színben pompázik – telepedett le mellém. – Igazi kis béke szigetének tűnik, nem igaz? – nézte megbűvölve a vizet.

– De! – biccentettem. – Valóban annak tűnik – helyeseltem.

– Ám ez csak a látszat. Nézze csak meg jobban! – mutatott a felszínen cikázó szitakötőkre. – Nehéz őket az életben közelről megfigyelni. Illékonyak, még ha nem is úgy, mint valami fényfoszlány vagy illat.

A szememmel követtem az egyik szitakötőt, ahogy eltűnik, majd egy pillanattal később újra felbukkan csillogva, lebegve. Úgy cikázott, mintha valami égi táncot adna elő.

– Arra emlékeztetik az embert, hogy számtalan dolog létezik körülöttünk. Ha alaposan megnézzük őket, feltűnik, hogy változtatják a színüket. Ahogy a hőmérséklet csökken, a hím gyönyörű azúrkék színe lassan szürkévé változik, hogy jobban beolvadjon környezetébe – suttogta, miközben elrévedt a messzeségbe.

– Tüneményes, elbűvölő – csúszott ki a számon, ahogy követtem a rovart a tekintetemmel.

A fényes, szivárványszínű szárnyai arra emlékeztettek, hogy ez a törékeny testű élőlény maga a fény. A világosság.

– Bájos és kecses, de ne higgyen a szemének, mert ez az ártatlannak tűnő kis állat igazi ragadozó! – keményedett meg a mellettem ülő férfi hangja, és az ujjával a víz felszíne felé mutatott.

Követtem a mozdulatát és egy igazi drámának lettem szemtanúja. Egy fürge légi vadász párt figyeltünk mozdulatlanul.

– Tudja, mi következik, ha megtörténik a nász? – kérdezte az ismeretlen alak.

Lehunytam a szemem, mert a lelkem mélyén tudtam, bármi lesz, azt én nem akarom sem hallani, sem látni.

– Miután a hím szitakötő úgy véli, hogy a nősténye éppen elegendő petét rakott már le, szép lassan vízbe fojtja a nőstényét, nehogy más hím megközelíthesse őt. Megakadályozza, hogy mással is párosodjon. Végez vele, mert már nincs rá szüksége. Teljesítette, amire hivatott.

Kinyitottam a szemem, és az orrom előtt zajlott le a tragédia. Dermedten ültem, és le sem vettem a párról a tekintetem, egészen a drámai pillanatokig. Már akkor tudtam, sosem leszek képes elfelejteni a látottakat. A medál a szokottnál is jobban égetni kezdte a mellkasomat. Szédülni kezdtem.

– Aranyos, nemde? – figyelte a reakciómat.

Nyelni is alig tudtam. Még mindig a tavat bámultam, ami a felszínén történő események ellenére békésen fodrozódott tovább a gyenge szélben. Bennem pedig ott visszhangzott két mondat: „Végez vele, mert már nincs rá szüksége. Teljesítette, amire hivatott.”

Én vajon milyen szerepet vagyok hivatott betölteni Curtis életében? Mikor ér véget a küldetésem? És ha véget ért, vajon ő is végezni fog velem?

– Ha szembe akar vele szállni, nem árt tudnia róla, hogy jól lát, óvatos és élénk. Időben elmenekül, ha bajt érez.

– Még mindig a szitakötőről beszélünk, vagy már Curtisről? – tértem magamhoz.

– A fantáziájára bízom – rugaszkodott fel.

Követni akartam a példáját, de a lábam cserben hagyott.

– Apropó! Tudja, hogy a szitakötők miért vonzódnak a fényesre csiszolt, fekete, sírkövekhez?

– Nem! – nyögtem fel, mert előre féltem a választól.

– A vízkeresés és a szaporodás az oka. A szitakötő elszántan keresi a megfelelő helyet, ahol leteheti a petéit. Ha nem talált vizet, a vízfelületre leginkább hasonlító fényes, fekete sírkőre rakja a tojásokat. De ez egy ökológiai csapda! A peték ugyanis rövid idő alatt kiszáradnak és elpusztulnak.

Rövid szünetet tartott, amíg próbáltam felfogni, mit is akart ezzel sugallni.

– Erica! – szólított meg hirtelen. A nevem hallatára összerezzentem. – Állítsa fel azt a csapdát! Csalja lépre a gyilkos szitakötőt! Tudom, furán hangzik, de a sors avatkozott az életébe. Csak magán múlik, hogy meghozza-e a megfelelő döntést. Magára hagyom, hogy végiggondolja a helyzetét. Nekem most telefonálnom kell – sétált el, és magamra hagyott.

Újra a tó felett cikázó szitakötők kötötték le minden figyelmem.

Hatásos szemléltetés volt, az már biztos! De akárki is ez az alak, ő sem jobb Curtisnél, hiszen ő is a félelmeimmel tart sakkban.

Hosszan elmerengtem az életemen. Megérintettem, majd marokra fogtam a nyakamban függő ékszert. Én meg azt hittem, amikor nekem ajándékozta, hogy a kecses, törékeny termetem miatt kaptam tőle éppen ezt a medált. Én naiv! Valójában Curtis a szitakötő.

A külső a belső kivetülése… De sűrűn hangzott el ez a mondat anyám szájából, és mekkorát tévedett! Francokat! Ha valaki, akkor én egy életre megtanultam, a kettő nincs összhangban egymással. Curtist is, akárcsak ezt az ártalmatlannak tűnő rovart, rendkívül vonzó külsővel áldotta meg a természet. Udvarias volt, bókolt a végtelenségig, a környezetemben mindenki odavolt érte, velem együtt. A dörzsölt jellemén pedig lehetetlenség volt kiigazodni. A fenébe is, honnan is tudhattam volna, hiszen ő nem egy lepukkant, sötét utcákban bujkáló bűnöző, hanem egy megnyerő kegyetlenkedő.

Akkor is látnom kellett volna a jeleket. Már akkor gyanúsnak kellett volna lennie, amikor annak ellenére, hogy azt hajtogatta, szeret engem, a számomra fontos eseményekről folyamatosan megfeledkezett. Vagy akkor, amikor felhívtam, mert lerobbantam az autómmal, de ő cseppnyi késztetést sem érzett, hogy azonnal a segítségemre siessen. Én ostoba! Nem akartam látni, hogy a hazugság a lételeme. Milyen hülye voltam! Hiszen már az elején megcsalt. Tudtam, mégis hinni akartam neki, amikor mindenfélével kábított engem. Minden terhelő bizonyíték ellenére képes voltam a homokba dugni a fejem.

Feltápászkodtam, és vetettem egy utolsó pillantást a békésen repkedő szitakötők felé. Én ugyan nem leszek vízihulla! Nem fogom hagyni, hogy megfojtsanak! Harcolni fogok! Mindhalálig.