A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Karina Halle: A Nordic King (Nordic Royals #3), 2018

A Nordic King

Fordította

GOITEIN VERONIKA

Copyright © 2018 by Karina Halle

All rights reserved.

Hungarian translation © Goitein Zsófia, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Bűnbe született (Átkozottak 1.), 2017

Túl közel hozzád, 2017

Bármi áron (Átkozottak 2.), 2018

Veszélyes trükkök (Átkozottak 3.), 2018

Nem lennék nélküled (McGregor testvérek történetei 1.), 2018

Egy lépéssel közelebb (McGregor testvérek történetei 2.), 2019

Éjszaka a tiéd leszek (McGregor testvérek történetei 3.), 2019

Amikor megláttuk egymást (McGregor testvérek történetei 4.), 2019

Veled biztonságban vagyok (McGregor testvérek történetei 5.), 2019

A lázadó herceg (Északi dinasztiák 1.), 2020

A féktelen trónörökös (Északi dinasztiák 2.) 2020

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5763-58-8

Sandrának

(jobban teszed, ha ezt elolvasod)

BEVEZETÉS

A dán királyi család a valóságban nagyon kedves és szeretnivaló. Itt és most szeretném leszögezni, hogy ez a történet a fantáziám szüleménye, és a regény minden szereplője kitalált karakter. Ami pedig a nyelvezetet illeti, volt egy anyanyelvi dán lektorom, aki végigolvasta a szöveget, így ha mégis találtok benne elütést, az az én hibám.

Jó szórakozást kívánok!

Karina Halle

ELŐSZÓ

Aksel

Két évvel ezelőtt – Madeira

Mindenki emlékszik a pillanatra, amikor szerelmes lesz.

Amikor hirtelen megáll az idő, és az ember először érzi, hogy nemcsak éli az életét, hanem a szó legcsodásabb értelmében érzi is azt. Mintha rajtunk kívül már mindenki tudta volna a titkot.

Talán egy csábos pillantásból vagy egy lopott mosolyból jön rá az ember, hogy az illető még akkor is nagyra értékeli, amikor fájdalmasan rossz viccet mesél.

Vagy lehet az a pillanat, amikor teljesen magunk alatt vagyunk, de valaki ennek ellenére tárt karokkal fogad, miközben nem kérdez és nem faggatózik.

Az is előfordul, hogy néhány orgazmus után jön rá az ember, hogy itt nem pusztán szexről van szó, hanem annál jóval többről.

Szerelembe esni sokféleképpen lehet.

A szerelem nyomot hagy az emberen, és mindenkire másképp hat.

A viszonzatlan szerelem érzése viszont nagyon is egyértelmű. A pillanat, amikor az ember rájön, hogy akit szeretett, az nem viszonozza az érzéseit.

A szerelem úgy múlik el nyomtalanul, hogy észre sem veszi az ember.

Pedig ez nem gyors folyamat, és nem látható előre. Nem olyan, mint egy villámcsapás, és nem olyan érzés, mintha kicsúszna az ember lába alól a talaj.

Lassan, alattomosan kúszik be az ember tudatába, míg a végén a lelkét is felemészti.

Idő, amíg a fájdalom eléri az ember zsigereit. Térdre kényszerít, és önkéntelenül feltesszük magunknak a kérdést, hogy miért nem láttuk előbb.

Mert az hisszük, hogy hamar véget ér a fájdalom.

Csakhogy addigra majdnem szó szerint megszakad az ember szíve.

A szerelem elvesztését csak egyféleképpen érezhetjük, de azt az ellenségemnek sem kívánom.

Bár most, hogy itt ülök a nappaliban a pattogó tüzet bámulva, pont, hogy ezt kívánom neki.

Az ellenségem ugyanis nem más, mint a saját, tulajdon feleségem.

A nő, akibe némi gondolkodás után beleszerettem.

A nő, aki addig üldözött és vadászott rám, míg az övé lettem. A nő, aki megígérte, hogy tökéletes királyné lesz, tökéletes gyerekeket nevelünk, és olyan életem lesz, amilyenről mások csak álmodoznak.

Egy élet, ahol szeretnek.

Tévedtem.

Tudom a helyem. Tudom, hogy nagyon fiatalon lettem király. Jóval azelőtt, hogy megértem volna rá. Most már pontosan tudom, hogy a szerelmi házasság ezekben a körökben ritka. De a csalódottságomat csak fokozta Helena… félrelépése.

Egyre csak nőtt a haragom. Fel tudtam volna robbanni.

A csalódottság csak táplálja a haragot.

Képtelen vagyok szabadulni tőle.

Nem az a fajta király vagyok.

Nekem kéne vezetnem az országot, de még az igazsággal sem vagyok képes szembenézni.

A feleségem nem szeret.

Talán soha nem szeretett.

Inkább csak jó játéknak tűnt számára, hogy egy magamfajta férfit térdre kényszerít, és képletesen szólva kivégez. Kellett neki a rivaldafény. Nyerni akart.

Clara és Freja járnak a fejemben. Vajon mikor jönnek rá, hogy az anyjuk és köztem minden hazugság? Aztán eszembe jut, hány éves voltam, amikor feltűnt, hogy a szüleim gyűlölik egymást. Nagyon fiatalon ébredtem rá. Persze könnyű észrevenni, hogy nincs szeretet a házban, mert az az egész család számára törést jelent. Nem tudom, milyen egy ép és boldog családban felnőni, de mindent megteszek azért, hogy a lányaimnak jobb legyen, mint annak idején nekem volt.

Épp ezért vagyok most a királyi birtokon, Madeirán.

Várom a feleségemet.

Pár napja múlt húsvét. Általában ide jövünk, ha egy kis nyugalomra vágyunk. Dániában sokat esik ilyenkor, ezért nem lehet hajókázni, Madeirán viszont kellemes a klíma. Az éjszakák hűvösek, mert a kastélyunk egy hegy tetején van. Hiába gyújtottam be, még mindig nincs igazán meleg.

Helena mindig panaszkodott, hogy messze vagyunk az óceánparttól, de mivel a legtöbb skandináv itt tölti a telet, biztonsági okokból kénytelenek voltunk ezt a rezidenciát választani.

Helena nem tudja, hogy itt vagyok.

Ahhoz beszélnie kéne velem. Igaz, hogy egy palotában lakunk, de a hálószobánk már rég nem közös.

Nemsokára leszáll a gépe, úgyhogy egy órán belül itt lesz.

Már este nyolc óra, és sötét van.

Ha egyáltalán gondol rám, akkor talán azt hiszi, hogy Norvégiában vagyok, és Arvid királlyal találkozom. Reggel valóban így is történt. De Koppenhágába menet szóltam a pilótának és a tanácsadómnak, Ludwignak, hogy még nem akarok hazamenni.

Madeirára jöttem, hogy meglepjem a feleségemet.

Régóta nem voltunk már kettesben nyaralni, ezért mindenki úgy gondolta, hogy ez egy romantikus gesztus a részemről.

– Uram – szakítja meg a gondolataimat Ludwig. – Lassan itt az idő. Szóljak Edwardnak, hogy menjen a királynéért?

Edward itt az egyedüli alkalmazottunk, ezért sofőrként is szolgál.

Megfordítom a székem, hogy lássam Ludwigot. Az ajtóban áll feszes testtartással, mint mindig. Annak idején apám tanácsadója volt, de aztán „megörököltem”. Kedvelem ezt az idős férfit, bár sokszor túl hivatalos.

Mindig azt mondták, hogy soha ne tekintsek barátként az alkalmazottakra, de néha kifejezetten jól jönne egy barát.

– Emiatt ne aggódjon – válaszolom. – Majd én kimegyek elé.

– Uram – válaszolja, s valahogy még magasabbnak tűnik.

Felállok a székből. – Ön szerint nem lenne nagyobb meglepetés, ha már a kifutópályánál találkoznánk?

– Felség! Sötét van, és ön is tudja, milyen rosszak itt az utak.

– Ön pedig pontosan tudja, hogy jó sofőr vagyok.

Viccet félretéve: a húszas éveimben Dánia egyik legjobb raliversenyzője voltam. Csakhogy balesetet szenvedtem, és a családom, valamint a nyilvánosság nyomására autóból hajóba ültem. Ott kisebb a balesetveszély, így kevésbé esélyes, hogy az emberek elveszítik a trónörökösüket.

– Nem lenne szerencsés, ha ön vezetne. Nagyon ko…

– Én vagyok a király – szögezem le, és elindulok felé.

– Persze – sóhajtja, és lesüti a szemét.

– Nem állíthat meg, Luddie.

– Nem fogom, uram – vágja rá félve. – Csak… ön az egyetlen királyunk. Ígérje meg, hogy visszafelé hagyja Nicklast vezetni.

Nicklas.

Keserű mosoly jelenik meg az arcomon. Megveregetem Ludwig vállát, és elhaladok mellette.

Senki nem tudja.

Ha mégis, akkor nagyon ügyesen őrzik Helena mocskos titkát.

Nekem is kell hogy legyen egy titkom, ami jobb, mint a színlelés egy szerelem nélküli házasságban.

Mert ez az igazság. Kiszeretett belőlem, ahogy nem sokkal később én is belőle. Mégis hogyan dobogjon a szívem egy olyan emberért, aki darabokra törte?

Felkapom a kabátomat, és elindulok a fekete terepjáró felé. Helena általában ragaszkodik a Rolls-Royce-hoz vagy valami városi autóhoz, de az itteni terepre sokkal jobb egy Land Rover.

Beszállok, és elindulok az úton. Elhaladok a szőlőlugas mellett, és a kapuk felé veszem az irányt.

Hirtelen eszembe jutnak az ide kötődő, gyerekkori emlékeim. Ahogy szaladgálok a húgommal, Stellával a szőlőskertben, és elbújunk a nevelőnőnk elől, amikor eljön a lefekvés ideje. Fiatal voltam és szabad. Nem tudtam, hogy az úri lét egy csapda. Fogalmam sem volt, hogy a rangnak ekkora ára van.

Ahogy megszülettem, királynak neveltek.

Csak éppen azt nem tudtam, hogy ez mit jelent.

Nem tudtam, mit veszítek ezáltal.

Ahogy kihajtok a kastély elől, jól megmarkolom a kormányt, annyira kanyargós és girbegurba az út.

Azon gondolkodom, hogy mit mondok majd neki.

De valahányszor igyekszem megfogalmazni, elönt a harag.

Az út hátralévő részében inkább hagyom, hogy kitisztuljanak a gondolataim. Fél óra múlva már a kifutópályán vagyok.

Általában sehová nem megyek Ludwig vagy más királyi alkalmazott, például Edward nélkül, de királyként dönthetek úgy, hogy ezen változtatok. Ma este egyedül akartam lenni. Másrészt senki nem feltételezi, hogy én ülök a kormány mögött.

Továbbra is járatom az autó motorját, és figyelem a magánrepülőt. Helena és Nicklas kifelé tartanak. Helena egy kicsit megelőzi Nicklast, hogy fenntartsa a látszatot. Legalább most.

Átmennek a kapun, aztán Helena észreveszi az autómat.

Ahogy közelítenek, lassít, és összevonja szemöldökét. Legalábbis amennyire a botox engedi. Elered az eső, ezért egy kicsit homályosabbá válik a kép a szélvédőn keresztül. Most már tudja, hogy itt vagyok.

Kiszállok, és biccentek feléjük.

Helena arckifejezése mindent elárul. Furcsa, de örülök a csalódottságának, ez az igazság. Nyilván dühös, amiért nem kefélhet szabadon a szeretőjével. A csalódottságon kívül félelmet is látok rajta. Fél attól, hogy tudok a dologról, ezért leleplezem. Máskülönben miért lennék itt?

– Milyen volt a repülőút? – kérdezem a lehető legnyugodtabban. Meglepően jól sikerül fékeznem a haragomat. Még az arckifejezésem is palástolja a bennem tomboló feszültséget.

– Mit keresel itt? – kérdezi szinte suttogva.

Tettetett mosolyt erőltetek az arcomra, és az autó felé biccentek.

– Meg akartalak lepni. Olyan ritkán jövünk ide kettesben. Nem is emlékszem, mikor voltunk itt utoljára. Általában csak te és Nicklas jöttök, nem igaz?

Ahogy kimondom a nevét, rögtön a pasas szemébe nézek, és muszáj uralkodnom magamon. Ha csak ránézek, már lüktet a vér az ereimben. Sokkal fiatalabb nálam, talán a korai harmincas éveiben járhat. Üres a tekintete, nem beszél sokat, és első ránézésre olyan, mint aki mindig engedelmeskedik. Csakhogy én átlátok rajta. Lehet, hogy tisztességtudó inasnak tűnik, de ő lenne az első, aki a cápák közé vetne. Mit is beszélek? Ő maga a cápa.

Helena biccent. Már mosolyogni is képtelen. Beszáll a hátsó ülésre, és szól Nicklasnak, hogy vezessen.

– Majd én vezetek – mondom. – Nicklas biztosan elfáradt az utazásban.

– Nem gond – mondja, de leintem, és beülök a vezetőülésbe, aztán hagyom, hogy eldöntsék, melyikük hová ül.

Kint feltámad a szél, és egyre nagyobb cseppekben esik az eső, melyeket megvilágít a kifutópálya felől érkező fény. Csak úgy lüktet a vér az ereimben.

Végül Helena beül hátra, Nicklas pedig az anyósülésre. Vagy azért tesz így a feleségem, mert már megszokta, hogy ott ül, amikor fuvarozzák, vagy azért hátul foglalt helyet, mert olyannyira ki nem állhat. Talán mindkettő.

Néma csendben vezetek. Az elején egy kicsit erőltetnem kell a párbeszédet, ezért a gyerekekről és az időjárásról kérdezem. Pontosan tudom, hogy Maja nagynéném vigyáz Clarára és Frejára, és vicces, hogy Helena mennyire nincs ezzel tisztában. Illetve nem vicces – inkább nagyon szomorú.

Összeugrik a gyomrom, amikor eszembe jut, hogy mire készülök.

Hogy mindent tönkreteszek.

Tudom, mit mondana apám.

Azt, hogy a szerelem soha nem volt része a királyi létnek. A fenébe! Ő volt az, aki kezdettől fogva figyelmeztetett rá, hogy milyen Helena. Azt mondta, hogy szerinte nem őszinte az irántam mutatott lelkesedése. Ezért is gondolkodtam, hogy kezdjek-e vele egyáltalán. De nagyon szép volt, és elkötelezettnek tűnt. Mellette királynak éreztem magam, holott még közel sem voltam az.

Az én szerepem a színlelés. A hazugság trónján ülök, ami lassan megkövül.

De ennek vége.

Az utolsó értékelhető gondolatom a gyerekek körül forog. Eszembe jut, mennyivel boldogabbak lennének, ha képes lennék a végtelenségig tettetni magam.

Értük meg kéne tennem.

Mindent a gyerekekért.

Még ez sem tántorít vissza attól, hogy kimondjam, amit már régóta ki akarok.

– Tudok kettőtökről.

Félúton járunk a palota felé. Emelkedik az út, és szaporán esik az eső.

Azt hihetném, hogy egyikük sem hallotta, amit mondtam, mert nem reagálnak. Nicklas viszont egy kicsit megrezzen. Helenát figyelem a visszapillantó tükörből, de nem látok semmit az arcán. Csak kibámul az ablakon, és a sötét távolba mered.

Nem mondom, hogy meglep. A tagadás nagyon megy neki.

– Hallottad? Mindent tudok.

Végül Nicklas megszólal.

– Mit, uram?

Kitör belőlem a keserű nevetés.

– Uram? Most komolyan? Úgy tesz, mintha királyként tekintene rám, miközben a hátam mögött a feleségemet dugja.

– Aksel! – kiáltja Helena. – Fejezd be! Teljesen megőrültél.

– Megőrültem? Szó sincs róla. És hülye sem vagyok. Mindenki tudja, Helena. Szerintem én voltam az utolsó, és talán ezért tartasz bolondnak, de mindenki tudja, hogy egy hazug ringyó vagy.

– Hogy merészelsz? – sziszegi. – Te féltékeny bolond!

– Nem. Már nem vagyok bolond. Végre tudom az igazságot, és nem nézek félre. Nem vagyok hajlandó színlelni.

Úgy érzem, hogy darabokra törik a szívem.

– Te nem így érzel?

– Nem vagyok hajlandó erről beszélni – jelenti ki Helena. Pufogva keresztbe fonja a karját, aztán félrenéz. – És ha ezért jöttél ki elém, akkor figyelmeztetlek, hogy a háborút elvesztetted, és pokollá teszem az életedet. Hallod? Tönkreteszlek, és mindent elviszek, ami fontos számodra. Beleértve a lányokat is.

– A kurva anyád! – ordítom, és a kormányra csapok, mire az autó kis híján letér az útról. – Neked semmi nem számít, csak saját magad, a külsőd, és hogy mit vehetsz el másoktól!

– Kérem, Aksel! – szólal meg Nicklas idegesen és emelkedettebb hangon.

– Kér?

Mélyen a szemébe nézek, és visszaterelem a kocsit az útra. – Kér? Ugyan már! Mi ez a modorosság? Ön aztán magasról tesz az illemre! Csak azért dugja, mert azt hiszi, hogy bánt, amiért átveszi a helyem az ágyban. De tudja, mit? Önt ugyanolyan gyorsan dobni fogja, ahogy engem megcsalt! Azt hiszi, hogy vakon beleszerettem Helenába, ezért az orromnál fogva tudott vezetni? Ő volt az, aki koslatott utánam. Megjátszotta, hogy szeret és kíván, de mindezt csak azért, hogy a korona közelébe kerüljön. Megkapta. Megvan a korona, és most úgy tesz, mintha önt akarná, de nyilvánvaló, hogy az egész egy nagy hazugság. Amilyen hazug szajha ő maga!

– Ne merészeljen így beszélni róla! – ordítja Nicklas. A karomra üt, majd az arcomat célozza meg. Most már tudom, hogy eltaláltam az érzékeny pontját. Az igaz szerelmet nem lehet rejtegetni. A fickó azt hiszi, hogy az ő szerelmük mindent elsöprő. Na, most akkor ki a bolond?

– Nicklas! – kiáltja Helena. Kikapcsolja a biztonsági övét, és előrecsúszik, hogy szétválasszon minket.

– Elég legyen!

– Tud róla, Helena! – jelenti ki Nicklas idegesen. – Tudja. És mások is tudnak róla. Ennyi. Nekünk végleg befellegzett.

– Még nincs vége! – csattan fel Helena, és érzem a hangján a rémületet. – Bassza meg!

– Így igaz. Baszás. Mióta folyik ez az egész? Mióta kefélsz a hátam mögött? Pontosabban: a család háta mögött?

– Összevissza beszélsz. Nem csaltalak meg. Mindketten tudjuk, hogy soha nem szerettél. Csak feleségül vettél, mert muszáj volt.

– Szerettelek! – ordítom, és olyan erősen szorítom a kormányt, hogy simán ketté tudnám törni. – Annyira szerettelek, hogy úgy éreztem, a szerelmed nélkül vége a világnak. A szerelmed véget ért irányomban, de az élet mégis megy tovább. Rájöttem, hogy az egész színtiszta hazugság volt.

– Cseszd meg! – csattan fel, és visszaül. – Mintha nem adtam volna meg, amire vágytál. Gyerekeket szültem, és tökéletes királyné lettem. Mindent megkaptál tőlem!

– Te akartál királyné lenni! Kezdettől fogva ácsingóztál a trónra és a koronára. Megkaptad. Királyné vagy, engem pedig félrelöktél egy senkiházi inas kedvéért. A fickó azért van, hogy a cipődet kefélje fényesre, nem pedig téged! De mindketten tudjuk, hogy alacsony az igényszinted.

– Bassza meg! – üvölti Nicklas, és megint be akar nekem húzni egyet.

Megüt, ezért lehúzom a fejem, félrerántom a kormányt, aztán úgy forgatom, mint annak idején, profi versenyző koromban. A kanyar önmagában nem okoz gondot, viszont az út vizes, és nagyon csúszik.

A kocsi pörögni kezd.

Egy pillanatra még azt is elfelejtem, hogy min vitatkozunk.

Megfeledkezem a félrelépésről.

Azt is elfelejtem, mennyire gyűlölöm ezt a két embert.

Csak azt tudom, hogy kisodródunk.

Csak azt tudom, hogy ha nem hozom egyenesbe a kocsit, akkor mindannyian a szakadékba zuhanunk.

A fékre taposok, igyekszem visszaterelni az autót, és használom a versenyek alkalmával elsajátított tudást. Úgy teszek, mintha most is a versenypályán lennék.

Csakhogy a terepjáró nem olyan, mint a versenyautó.

És az út sem olyan, mint a versenypálya.

Az utasaim pedig nem navigátorok.

Mindenki ordít, amikor a kocsi meglódul és megint kipördül, majd az út szélére sodródik.

Egy pillanatra csak lebegünk.

Aztán ütközünk.

Robbanunk. Mintha ezernyi acéldarab szállna körülöttem.

Aztán kipördülünk.

Újra és újra.

Aztán megint.

Bumm!

És megint.

Bumm!

Nem tudom, hol van a fent és hol a lent.

A biztonsági öv a mellkasomba váj, miközben Helena mellém zuhan.

Felé nyúlok, hogy elkapjam. Megfogom a lábát, és próbálok utánanyúlni, de már késő.

Kirepül a szélvédőn.

Az üveg szanaszét hullik, aztán minden elsötétül.

Magával ránt a feketeség. Itt szembesülök a saját vétkeimmel.

Aztán évszázadok, évtizedek, évek, percek múlva…

Érzem az esőt az arcomon.

Minden a helyére kerül.

Levegő után kapkodok, és úgy érzem magam, mint egy ketrecbe zárt fenevad.

Ügyetlenül kioldom a biztonsági övet. A testem az autó mennyezetére zuhan, ami jelen pillanatban a padló. Mintha szabadesést hajtanék végre. Az autó felborult.

Helena.

A kép, ahogy kizuhan mellőlem a szélvédőn, olyan benyomást keltett, mintha egy sötét kísértetet láttam volna. Mintha egy lélek a tőlem távoli világba akarna menekülni. Ez nem álom volt. És nem rémálom.

Felemelem a fejem, és látom, hogy Nicklas öntudatlanul fekszik mellettem.

Meg kéne néznem, és meg is fogom vizsgálni, bár semmi kedvem hozzá.

Először meg kell találnom Helenát.

Helena.

Nagy nehezen kikászálódom az autóból. A törött ablaküvegdarabok alaposan megvágják a kezem és a lábam.

Egy lejtőn landoltunk, messze az úttól. Az elemlámpát beárnyékolják a fák, melyek mindkét oldalon az utunkat állják. A kocsi egy halom levélre és kőre zuhant.

– Helena! – ordítok, és megbotlom egy kőben. Próbálok nem elesni, de érzem, hogy bármelyik pillanatban összerogyhatok.

– Helena!

Semmi. Kivéve az esőt és valami meleget, ami végigcsurog a karomon, a lábamon és a fejemen. Talán vér.

Ordítást hallok, és megpróbálok szaladni, de közben majdnem elesem. Látom Helenát, nagyjából hat méterre az autótól. Hason fekszik, a sziklának ütődve. Arca csupa vér. Mintha vörös fátyol borítaná.

– Helena! – kiáltom, aztán térdre rogyok, és ügyet sem vetek a fájdalomra. – Itt vagyok.

– Nicklas – nyögi, és úgy néz rám, hogy pontosan tudom, mit mondott. – Hol van Nicklas?

Nyelek egyet, de nagyon nehezen megy. Mintha gombóc lenne a torkomban. – Itt vagyok – mondom újra. – Én vagyok az. Aksel.

Ezzel nem sikerül megnyugtatnom. Inkább riadtnak tűnik.

Aztán vége.

Térdre rogyok a feleségem mellett. Vérzem. Talán haldoklom, és mindössze annyit szeretnék, hogy legalább utoljára csak engem lásson.

De Helena csak Nicklast látja.

Csak őt akarja.

És most már hibáztatni sem tudom. Mert úgyis megkapja, amit érdemel.

Az ember fel sem fogja, hogy milyen értékes az élet, míg nem látja testközelből elmúlni. Nem tudja, hogy minden bagatell ahhoz képest, amikor valakit elveszítünk.

Nem sokkal azelőtt semmi mást nem akartam, csak bosszút állni. Olyan dolgokra vágytam, amelyeket Helena soha nem adna meg.

Most, hogy a szemem láttára meghal, már nem akarok mást, csak hogy boldog legyen.

Semmi mást nem akarok, csak hogy éljen.

– Sajnálom – suttogom, és úgy megszorítom a kezét, hogy kicsordulnak a könnyeim.

Aztán az esővíz lemossa őket az arcomról.

Eláztatják a szívemet.

Helena meghal.

Én is meghalok.

Élek, mégis meghalok Helena utolsó lélegzetvételével.

Egykor a szerelmem volt. A feleségem.

Minden örökre megváltozott.

1. FEJEZET

Aurora

Jelenleg – szeptember

Amikor először jelentkeztem a munkára, nem tulajdonítottam neki nagy jelentőséget. Inkább azon gondolkodtam, hogy kitöltsem-e egyáltalán a jelentkezési lapot. Két évig voltam Etienne Beauregard dadája. Az a kis francia zsarnok mindent megtett, hogy kikészítsen, ezért arra gondoltam, hogy szünetet tartok. Az elmúlt hét évben több európai országban, a legkülönfélébb családokban bébiszitterkedtem, voltam nevelőnő, vagy ha úgy tetszik, dada. Annak ellenére, hogy vidám és rugalmas természet vagyok, kezdtem kiégni, ezért valami újra vágytam.

Úgy döntöttem, hogy más lehetőség után nézek (angoltanítás csoportoknak, magántanítás, netán bolti eladó). Amikor elmentem az állásközvetítőmhöz, s bejelentettem, hogy valami mást szeretnék, tanácsadóm, Amelie rögtön előállt a lehetőséggel:

– Koppenhágában van – mondja, és kacsint, mintha Koppenhága vonzóbb hely lenne, mint Párizs.

– Figyelj, Amelie – kezdem, és az általuk nyersnek tartott franciámról angolra váltok. Szerintem az ausztrál angolnak köszönhetem a francia kiejtésemet. – Arra gondoltam, hogy ezúttal tényleg valami más kéne.

Furán néz rám, ezért folytatom.

– Úgy értem, nem akarok dada lenni. Sem házvezetőnő. Sem bármi hasonló.

Az ajkába harap, aztán összevonja a szemöldökét.

– Pourquoi?

Vállat vonok.

– Nem tudom. Etienne…

– Igen. Kis szörnyeteg, az apja pedig egy perverz szoknyapecér. Jól tetted, hogy eljöttél onnan. De te is tudod, hogy nem szabad általánosítani.

– Tudom, de mégis… csinálhatnék valami mást.

A fejét csóválja, és visszanéz a monitorra.

– Nem. Ez kizárt. Munkát kerestél, és azóta, hogy először bejöttél hozzánk, már négy családhoz kiközvetítettünk. Csak erre van lehetőség, ha ez EU-ban akarsz dolgozni. Jó dada vagy, Aurora. A pozitív kisugárzásod másra is átragad. Pontosan ezért való neked ez a munka.

Ahogy ezt hangsúlyozza, klikkel egyet az egérrel.

Hirtelen szertefoszlik minden remény, hogy egy kicsit is más irányba induljak, és új életet kezdjek.

– Na jó – sóhajtok, és mosolyt erőltetek az arcomra. – Mi lenne az?

– Alors – kezdi vigyorogva. – Egy prominens dán családról van szó. A munkaviszonyod első körben egy évre szólna. Két lányra kéne vigyáznod. Öt- és hatévesek. Az apa, khm… Egyedülálló.

Egyedülálló apa? Ez számomra újdonság.

– És hol az anyjuk?

– Elhunyt – ezt úgy mondja, mintha személyesen ismerte volna az asszonyt. – Micsoda szörnyűség! Na mindegy. A lényeg, hogy az apának segítség kell.

Aztán mond még néhány dolgot, de nem igazán bocsátkozik részletekbe. Legalábbis nem eléggé.

Amelie jól ismer, és tudja, hogy a legtöbb családdal jól kijövök. Talán ezt teszi a másokra átragadó pozitív kisugárzásom, amiről az előbb beszélt.

Viszont semmi kétségem afelől, hogy titkol valamit.

Az első interjúra a Peninsula Hotelhez közeli kávézóban kerül sor. A meghallgatást egy igazán kifinomult hölgy, Maja tartja, aki nagyjából a hetvenes éveiben járhat. Selymes a bőre, hamvasszőke haját kontyba tűzte. Meglep, hogy ő jött, mert többnyire a szülőkkel találkozom. Azt hittem, hogy most az apa fog velem beszélgetni.

Mint kiderül, nem Maja a gyerekek korábbi dadája. Nem tudom, hogy pontosan mi a szerepe a család életében, de a kérdései meglehetősen furcsák. A lányokról viszont semmit nem tudok meg a nevükön kívül: Freja és Clara. Úgy tűnik, hogy a hölgyet nem annyira a szakmai tapasztalatom, mint inkább a neveltetésem és az érdekli, mennyire vagyok becsületes. Mintha azt nézné, beleillek-e a miliőjükbe. Vagy ki tudja?

Nem tudom, átmegyek-e a vizsgán.

Nem az úri jó modoromról vagyok híres.

Aztán két nap múlva Amelie telefonál. Találkozni akar velem a Chloe Boutique-ban, ami furcsa, mert ez az egyik legdrágább üzlet Párizsban.

Mire odaérek, már cigarettázik.

– Mi folyik itt? – kérdezem.

Ide-oda forgatja a fejét, mintha attól tartana, hogy követik. Aztán bólint.

– Gyere!

Zavarodottan elindulok a mellékutca felé, mire Amelie megáll, és a falnak támaszkodik. Újból körbekémlel, ezért felteszem neki a kérdést, hogy minden rendben van-e. Mielőtt egy szót is szólhatnék, kibukik belőle:

– Holnap Koppenhágába kell utaznod.

– Tessék?

Egész eddig egy szót sem szólt az interjúról. Kezdtem azt hinni, hogy nem sikerült.

Nagyot szippant a cigarettájából.

– Tudom, hogy későn szólok, de be akarnak mutatni a gyerekeknek. Ha szimpatikusnak találnak, tiéd a munka. Maját lenyűgözted.

– Találkoztál vele?

– Nemrég ebédeltünk itt a közelben.

– Miért van még mindig Párizsban?

– Ugye nem gondolod, hogy te vagy az egyetlen jelentkező?

Jogos. Erre gondolhattam volna.

Amelie elmosolyodik.

– Nálam te voltál az egyetlen. De Maja még jó pár jelöltet kiválasztott, és mindenkivel itt akar találkozni, mert ez egy központi hely. Legalábbis ezt mondta. Németország, Ausztria, Belgium. Angliában már körülnézett, és persze Dániában is.

– Azért nem olyan nehéz dadát találni. Miért kutatja végig az egész kontinenst?

Amelie szája lassan fülig ér.

– Mert nem könnyű olyat találni, aki megfelel a királyi család elvárásainak.

Ekkor jövök rá, hogy pontosan milyen munkáról van szó.

Nem holmi gazdag, nemesi családban szolgálnék.

Hanem egy átkozott királyi családban!

Épp ezért tartok most Koppenhága felé, és próbálok nyugodt maradni. Ebben nem igazán segít, hogy odakint szélvihar tombol, és a mellettem ülő nő a rózsafüzért markolászva halkan olaszul imádkozik.

Próbálok elvonatkoztatni az émelygéstől, és azzal próbálom elterelni a gondolataimat, hogy az interneten minden lehetséges információt összeszedek Dániáról és a királyi családról. Összesen huszonnégy órám volt az utazásig, de amennyire lehet, fel akarok készülni. Mégsem állíthatok be csak úgy.

Dániát mindig is szerettem volna megnézni, ezért annak idején már utánanéztem egy kicsit, a királyi családról viszont semmit nem tudok.

Most, hogy olvasok róluk, egyre zavarosabbnak tűnik a történetük.

Aksel király negyvenéves, és napjaink egyik legfiatalabb királya.

Ő Felix király és Liva királyné idősebb gyermeke. Van egy húga, Stella. Aksel négy évvel ezelőtt örökölte meg a trónt, amikor az édesapja elhunyt szívrohamban. A megözvegyült királyné teljesen megváltozott, és számos ok miatt kórházba került, de ezzel kapcsolatban elég sokféle információ kering a neten.

Aksel király tragédiája viszont korántsem ért véget.

Két évvel ezelőtt autóbalesetben életét vesztette Helena királyné Madeirán, a királyi család nyári rezidenciáján. Hátrahagyta két kislányukat, Clarát és Freját. A temetés óta a gyerekeket szinte soha nem lehet látni, és Aksel király is kevesebbet mutatkozik a nyilvánosság előtt.

Azt mondják, hogy még mindig gyászol, és ez érthető. Mi több, az egész ország gyászol. Ahogy Helena királyné lett, rögtön Dianához kezdték hasonlítani. Annyi volt bennük a közös, hogy mindkettőjükért rajongott a nép. Helena viszont Dianával ellentétben úri családból származott. Dán és svéd nemesi vér csörgedezett az ereiben. Nagylelkű, adakozó, kedves és kifinomult volt, ezért imádták az alattvalók. Ahogy rákerestem, jó néhány cikk előkerült vele kapcsolatban.

Nem elég, hogy a királyi palota felé tartok, még arra is gondolnom kell, hogy ez a család mennyi szörnyűségen ment keresztül. Sokféle gyerekre kellett vigyáznom, és mindegyikkel akadt valami nehézség – Etienne külön fejezetet érdemelne –, de olyannal még nem volt dolgom, aki az aranyhalán kívül mást is gyászolt volna.

És én? Mondjuk úgy, hogy sokféle veszteséget megtapasztaltam már.

A landolás rögtön kizökkent a gondolatmenetből.

A mellettem ülő nő abbahagyja az imádkozást, én pedig kinézek az ablakon, és megpillantom a kifutópályát.

Megérkeztem.

Úgy elfog a hányinger, mintha még mindig a levegőben lennénk.

Az a vicces az egészben, hogy pár napja még azon gondolkodtam, hogy teljesen másba kezdek, és bármilyen munkát elvállalok, csak ezt nem. Most pedig azon veszem észre magam, izgulok, hogy megkapjam az állást.

Viszont nem vagyok kifinomult, és egyáltalán nem érdekelnek a királyok.

Nincs olyan, ami miatt alkalmasnak találnám magam a pozícióra. Mindig úgy gondoltam, hogy csak olyasvalaki lehet egy királyi családnál nevelőnő, aki maga is nemesi családból származik. Őszintén remélem, hogy nem kell beszámolnom a családi hátteremről, mert abban a pillanatban utcára tesznek.

Viszont, ha tényleg elnyerem az állást, akkor rengeteg ajtó megnyílhat előttem. Olyan is, amire a legmerészebb álmaimban sem gondoltam.

Persze csak ha tényleg az enyém lesz a munka.

Itt a nagybetűs HA.

Ahogy a kapuhoz ér a gép, kiveszem a kézipoggyászomat, és elindulok a folyosó felé. A család állta a repülőjegyet, ami nagyon kedves tőlük. Az évek során elég sok pénzt tettem félre, úgyhogy ki tudtam volna fizetni az utazást, de azért igyekszem spórolni.

Az érkezőoldalon megpillantom Maját, és egy férfit, aki jó eséllyel a sofőr. Maja most is kontyba tűzte a haját, és ugyanolyan sötét ruhát visel, mint a múltkor.

– Jó napot kívánok! – üdvözlöm, és felé nyújtom a kezem. – Köszönöm, hogy idehívott.

Maja kézfogása kemény, a mosolya rideg.

– Erre parancsoljon – mondja erős akcentussal, aztán megfordul, és a sofőrrel együtt elindul.

Na jó. Lehet, hogy visszahívott egy második körös interjúra, de ettől még nem leszünk a legjobb barátnők. Rendben. Majd idővel megkedveljük egymást.

Feltéve, ha lesz időd – emlékeztetem magam. – Előbb gondolkodj, aztán beszélj.

Követem őket egy fekete autóhoz. A sofőr elveszi a poggyászomat, beteszi a csomagtartóba, és kinyitja a hátsó ülés ajtaját. Maja biccent, hogy szálljak be, én pedig kezdek félni. Nem mintha nem ültem volna még autóban, de az az érzésem támad, hogy ez a két ember élve fog eltemetni. Hiába kutattam az interneten, Majáról semmit nem találtam.

Nagy a kísértés, hogy kérdezzek, mert sem ő, sem a sofőr meg sem szólal. Én viszont szeretek beszélni, mert kíváncsi típus vagyok, másrészt ki nem állhatom a feszült csendet.

Maját figyelem, és próbálom kitalálni, hogy mi a játék lényege.

Visszanéz, és felhúzza az egyik szemöldökét.

A francba. Már most elrontok mindent. Szoktam bámulni az embereket, de csak puszta kíváncsiságból, nem udvariatlanságból. Sokat meg lehet tudni egy emberről, ha szó nélkül figyeljük.

Sajnos a csendben maradást még gyakorolnom kell.

– Gyanítom, hogy vannak kérdései – szólal meg egy idő után.

– Igen. Őszintén szólva nem tudom, hogy ön milyen szerepet tölt be a királyi családban.

– Hogy mi a szerepem?

Az ajkamba harapok, és azon gondolkodom, hogy vajon átléptem-e a kíváncsiskodás határát.

– Igen. A… királyi családnak dolgozik?

– A királyné testvére vagyok – válaszolja nyersen. – Az özvegy királynéé.

Most már tudom, hogy a királyné házassággal szerezte a rangját, és Maja Liva királyné testvére, vagyis Aksel király nagynénje.

– Őfelsége a király nevében járok el – teszi hozzá.

Bólintok.

– Gondolom, nem könnyű megfelelő munkaerőt találni.

– Valóban nem az. Helena halála óta már volt egypár dadánk, de egyik sem vált be.

– Indiszkrét vagyok, ha megkérdem, mi volt velük a gond?

Lebiggyeszti az ajkát, aztán rám néz.

– Igen, az. De mindegy – mondja egy kis idő után.

Sóhajt, kinéz az ablakon, és állítom, hogy a megfelelő szavakat keresi.

– Ahogy ön is tudja, az elmúlt négy évben sok szörnyűségen ment keresztül a család. Először Aksel király édesapja távozott az élők sorából. A drága húgom, Liva pedig… némiképp megváltozott azóta. Aksel előbb kényszerült a királyi trónra, mint ahogy felkészült volna rá, és gyakorlatilag mindkét szülőjét elveszítette. Aztán jött Helena autóbalesete… Szóval a király néha elég barátságtalan tud lenni.

Tartok tőle, hogy a Maja-féle úri hölgyek a barátságtalan szót használják a kiállhatatlan seggfej helyett, de majd meglátjuk.

– Sokféle személyiségtípussal volt már dolgom.

Beleértve Etienne apját, aki megállás nélkül hajtott rám. Az a szemétláda volt az egyik ok, amiért otthagytam a munkát.

– Úgyhogy semmi nem lep meg – teszem hozzá.

Kivéve a szexuális zaklatást és a hülye gyerekeket, akik megpróbálják felgyújtani a hajamat.

Erőltetett mosoly jelenik meg az arcán.

– Ez az egyik ok, amiért visszahívtam. Az utóbbi két dada túl lágy és túl érzékeny volt, ezért nehezen viselték a stresszt. A királynak és a lányoknak olyasvalakire van szükségük, aki állja a sarat. Helyesen mondom?

– Igen.

– Ez önnek menni fog?

– Jó eséllyel igen.

– Nagyszerű! – kiáltja, és összecsapja a tenyerét. – Nagyszerű! – helyesbít a kiejtésén, amire eszembe jut, hogy meg kéne tanulnom dánul.

Az út hátralévő részében nem beszélünk, ami nem is baj, mert Koppenhága utcái minden figyelmemet lekötik. Még nem voltam Észak-Európában, de hasonlónak képzeltem.

Mi több, Koppenhága épp olyan, amilyennek megálmodtam Skandináviát. Macskaköves utcák, színes épületek tarkítják, és esküszöm, hogy itt a legjobbak a pasik. Magasak, szőkék, és olyan az arcuk, mintha kifaragták volna őket. Az emberek nagy része fagylalttal a kezében biciklizik. Kedvesnek és boldognak tűnnek. Mosolyognak. Persze én is boldog lennék, ha fagylaltot ennék, mégis úgy néznék ki, mint egy topmodell.

– Itt a palota – mondja hirtelen Maja, mire rögtön felkapom a fejem. Nem tudtam, hogy a királyi palota ilyen közel van a belvároshoz. Valamiért azt hittem, hogy a külvárosban található, nem közvetlenül a kikötőnél.

Pedig itt van.

– Ez az Amalienborg Palota – jelenti ki Maja, miközben a sofőr egy mellékutcába visz minket. Elhaladunk egy templom előtt, és látom a rengeteg turistát, akik megállás nélkül fényképeznek. A tér mind a négy sarkában paloták állnak.

– Négy palota van, de csak IX. Keresztély palotáját lakjuk.

– Olyan közel van… mindenhez. – Kinézek az ablakon, és látom, hogy mind a négy palota hatalmas ablaka a köztérre néz. Hihetetlen! – Hogy rejtőznek el így a nyilvánosság elől? Hol játszanak a gyerekek?

– Hátul van egy kis udvar, annyi elég. Amúgy is csak a múlt hónapban tértünk vissza. Ezt a palotát csak ősszel és télen használjuk. A nyarat másutt töltjük.

Azt biztosan tudom, hogy ha főméltóság lennék, nem laknék olyan palotában, ahová simán belátnak a turisták. Inkább egy rejtett kastélyban élnék. Mondjuk a tengerparton. És félmeztelen inast alkalmaznék, aki úgy nézne ki, mint Jason Momoa.

– Megérkeztünk – mondja Maja, ahogy az autó leparkol a palota mögött. Aztán becsukódik mögöttünk az ajtó.

Na jó. Most már nincs visszaút. Nagyon ideges vagyok.

Belépünk, és a folyosón keresztül rögtön a nagyterembe vezetnek.

– Foglaljon helyet – mondja Maja, és az antik asztal mellett lévő türkizkék bársonyszékre mutat.

Úgy teszek, ahogy kívánja, és körülnézek. A hatalmas helyiségben a padlótól a plafonig érnek a könyvek, és a végében egy kényelmesnek tűnő kanapé áll.

– Ez a könyvtár? – kérdezem, és legszívesebben minden könyvet megnéznék. Jó eséllyel mindegyik dánul van, de mindegy. Az olvasás az egyik szenvedélyem.

– Ez csak a dolgozószoba – válaszolja, és legyint, mintha csak egy mosókonyháról beszélne.

Csak a dolgozószoba.

– Szólok a lányoknak.

– A lányoknak?

– Először Clarával és Frejával fog találkozni – jelenti ki, és mintha halványan elmosolyodna. – Ők jobb kritikusok, mint a király.

Elmegy, és becsukja maga mögött az ajtót.

Nagyszerű. Maja ezek szerint szimpatikusnak tart, máskülönben nem lennék itt. Most viszont két kislánytól függ, hogy megkapom-e az állást. Általában a kislányok jobban szeretnek, mint a kisfiúk, és amúgy is hamar megbarátkoznak velem a gyerekek. Azért olyanok is akadnak, akiket meg kell győznöm. Általában a cukorka jó eszköz, de nem tudom, hogy a királyi protokoll engedélyezi-e a „vesztegetést”.

Ahogy ezen gondolkodom, kinyílik az ajtó, és Maja kézen fogva megjelenik a lányokkal.

Nem tudom, mik az illendőség szabályai a hercegnők esetében, de én figyelmetlenségemben felpattanok, és gyorsan meghajolok. Közben átkozom magam, hogy nem öltöztem olyan elegánsan, mint ők. Sima fekete nadrág és sötétkék csíkos felső van rajtam. Az is jó lett volna, ha odafigyelek arra, amit csinálok, mert nagy buzgóságomban majdnem elesem.

A magasabb kislány jót szórakozik rajta, a másik viszont Majához húzódik, és nem néz a szemembe.

– Aurora kisasszony! Van szerencsém bemutatni önnek őfelsége Clara hercegnőt és őfelsége Freja hercegnőt, az Eriksen házból.

– Örülök, hogy találkozunk – mondom, és remélem, hogy nem remeg a hangom. Nincs tapasztalatom a hercegnőkkel, és annak ellenére, hogy a lányok még fiatalok, eléggé szokatlan ez a helyzet.

– Aurora vagyok a James házból.

– Akcentusa van – mondja Clara, a magasabb, tökéletes angolsággal.

– Ahogy neked is – vágom rá mosolyogva.

– Tényleg? – kérdezi, és Majára néz.

Maja bólint.

– Aurora kisasszony Ausztráliából érkezett.

– Ahol a kenguruk élnek? – kérdezi halkan Freja. Pont úgy néz ki, mint a nővére, csak egy kicsit fehérebb a bőre, és szőkébb.

– Sokat mesélhetnék róluk – válaszolom, és rájövök, hogy kezdek úgy beszélni, mint Mary Poppins. Vajon miért?

– Akkor biztos sokat utaztál – mondja Clara. – Az a világ másik vége.

– Igazad van. De már régóta Franciaországban lakom, és onnan utaztam ide. Hét éve élek Európában, és gyerekekre vigyázok. Olyanokra, mint ti.

– Ó! – mondja Clara felvont szemöldökkel. – És mely királyi családoknál voltál?

Majára nézek, és látom, hogy mosolyog.

Nagyon okos ez a kislány.

– Most hagyom, hogy megismerkedjetek – mondja Maja, aztán elindul az ajtó felé. – Nemsokára visszajövök.

Aztán mond valamit Clarának és Frejának dánul, ők pedig engedelmesen bólintanak.

Becsukódik az ajtó, én pedig egyedül maradok a gyerekekkel.

Mély levegőt veszek, és mosolygok.

Mivel javarészt Clara beszélt, arra gondoltam, hogy most is így lesz, és folyamatosan bombáz majd a kérdéseivel. De a két lány csak néz rám, mintha várnának valamire. Mintha azt remélnék, hogy varázsolni kezdek, vagy ilyesmi.

Szerencsére ügyesen töröm meg a csendet.

– Szóval te vagy Clara – mondom, aztán a húgára nézek. – Te pedig Freja.

Egyszerre bólintanak.

– Tudtad, hogy istennő vagy, Freja?

Freja pislog.

– Istennő? – ismétli Clara, miközben tetőtől talpig végigméri a testvérét.

– Persze. Freja a skandináv mitológiában a szerelem és a szépség istennője.

– Hú! – fintorog Clara.

A szexet és a termékenységet inkább nem említem.

– És az aranyé – teszem hozzá.

És a halálé. És a háborúé.

– És a szekerét macskák húzzák.

– Szuper – mondja Freja.

Clara elgondolkodik.

– Ha Freja egy istennőről kapta a nevét, akkor gondolom, én is. Anya biztosan mindkettőnket valamilyen istennőről nevezett el.

Hm. Tudtommal Clara istennő nem létezik, de ha azonnal nem találok ki valamit, akkor mellőzöttnek fogja érezni magát, és mérges lesz a halott édesanyjára.

Muszáj hazudnom.

– A Clara fényeset jelent – mondom, és ez történetesen igaz. – A görög istenek közül Héliosz volt a napisten. Nagy hatalma volt.

Ez is igaz.

– Clara istennő volt az egyik lánya. Úgyhogy te a nap gyermeke vagy.

Ez nem igaz.

Clara szeme ragyogni kezd, és büszkén néz Frejára.

– Én a nap gyermeke vagyok, te pedig az aranyé.

Aztán rám néz.

– Akkor biztosan te is valamilyen istennő vagy. Az Aurora név olyan istennős.

– Ő inkább hercegnő – suttogja Freja. – Csipkerózsika. Aurora hercegnő.

– Itt csak ti ketten vagytok hercegnők – mosolygok. – De ha istennőnek akartok szólítani, nem bánom. Majd rászolgálok.

– Megnézed a szobánkat? – kérdezi Clara csillogó, zöld szemmel.

– Megmutatom a babáimat – mondja Freja. – A múlt héten kaptam egy újat.

– Mindketten kaptunk újat – vágja rá Clara, csípőre tett kézzel.

– Nagyon szívesen megnézném a szobátokat és a babáitokat is, de szerintem jobb, ha itt maradok.

– Miért? – kérdezi Clara, és körbenéz. – Itt minden olyan unalmas. Ide alig jön valaki.

Felszalad a szemöldököm. Hogy mondhatja valaki egy könyvekkel teli helyiségre, hogy unalmas?

Na várjunk csak. A legtöbben így gondolják. De jó eséllyel nem az öt- és hatéves kislányok – pontosabban hercegkisasszonyok.

Legszívesebben megmondanám, hogy én az ő korukban másra sem vágytam, csak könyvekre. Tanulni akartam. Ehelyett annak az átkozott Queenslandnek a külvárosában laktam, és mindennap egy órát kellett tekernem az ócska biciklimmel az iskoláig, aztán vissza. A könyvtár még messzebb volt. Minden szabadidőmet ott töltöttem, és igyekeztem magamba szívni mindent, amit a világról tudni lehetett. Számomra a tudás volt a minden. És ez most is így van.

– Biztosan kevésbé találnátok unalmasnak az ittlétet, ha elolvasnátok a könyvek címét.

Clara végigszáguld a helyiségen. Világoszöld rakott szoknyája csak úgy pördül vele. Annyira koncentrál, hogy kiölti a nyelvét, miközben megpróbálja levenni a könyvet a polcról.

– Óvatosan! – mondom. – Szabad elcsórni édesapátok könyveit?

– Elcsórni? – kérdezi, és közben megfordítja a kezében lévő, bőrkötéses könyvet. – Az nem tudom, mit jelent.

– Igazából nem a legszebb kifejezés, úgyhogy ne törődj vele.

Megmutatja a könyvet.

– Ez jog… – alaposabban megnézi a címet. – Németország a 18. század elején. Ez nekem unalmasnak tűnik.

Na jó. Igaza van. Ezek a könyvek jó eséllyel még a palota építésekor kerültek ide. Az viszont lenyűgöz, hogy ilyen ügyesen elolvasta a címet.

– Menjünk, és nézzük meg a babáimat – mondja Freja. – Gyere, Aurora.

Odamegyek, kiveszem a könyvet Clara kezéből, és gyorsan visszateszem a polcra. Lehet, hogy ez is a vizsga része, és meghagyták a gyerekeknek, hogy vegyenek le néhány értékes könyvet a polcról. Lehet, hogy kamera is van, és a király figyel minket valahonnan.

– Itt kell maradnunk – mondom.

– Miért? – kérdezi Clara.

– Mert ez is az interjú része. Apukátoknak majd el kell döntenie, hogy ki legyen a dadátok.

– Interjú? Én azt hittem, hogy te leszel a dadánk.

– Nem – mondom óvatosan. – Biztosan volt már néhány dadátok, ugye? Velük nem találkoztatok és beszélgettetek úgy, mint velem?

– De igen. Csak őket nem szerettük – vágja rá Clara, és leül a kanapéra. Freja melléül. – Öregek voltak és unalmasak, mint ezek a könyvek. Az egyikük úgy nézett ki, mint egy boszorkány.

– Tényleg az volt – mondja Freja halkan.

– És büdös volt. Apa sem szerette őket. Mi viszont szeretünk téged, úgyhogy te leszel a dadánk.

Mosolygok. Bárcsak ilyen egyszerű lenne!

– Majd meglátjuk, hogy mit mond az apukátok.

– Jó! – kiáltja lelkesen Clara, és az ajtó felé rohan. Mindkét kezét a kilincsre teszi, aztán kinyitja az ajtót.

– Maja! Apa! Gyertek! Itt az új dadánk!

Jó ég!

Maja megjelenik az ajtóban. Egyértelmű, hogy kint várakozott.

– Ezt nem kell mondanod, Clara – dorgálja, és mond néhány szót dánul.

Aztán rám néz, és összecsapja a tenyerét.

– Minden rendben volt? Általában igen hamar el szokták küldeni a dadajelölteket.

A lányokra nézek.

– Remélem.

– Jól van, lányok. Most menjetek a szobátokba – utasítja őket Maja.

– Aurora is velünk jöhet? – kérdezi Freja.

– Nem. Neki itt kell maradnia, hogy találkozzon apátokkal. Menjetek!

A lányok a folyosó felé kullognak.

Hűha.

Annyira jól kijöttem velük, hogy megfeledkeztem az interjú legnehezebb részéről.

Az apjukról.

A királyról.

Összeugrik a gyomrom, amikor Maja elindul, hogy szóljon a királynak. Ismét eltűnik, nekem viszont alig van pár percem, hogy összeszedjem magam, míg visszaérnek.

Mit tegyek?

Üljek vissza a székre, hogy illendően fel tudjak állni, ha a király belép?

Hajoljak meg?

Biccentsek?

Boruljak térdre?

Az elmúlt huszonnégy órát azzal töltöttem, hogy böngésztem az ide vonatkozó illemszabályokat, de mostanra mindent elfelejtettem.

A francba. Inkább leülök, hogy illendően fel tudjak állni, és majd úgy teszek, mint aki térdre akar borulni. Vagy inkább hajoljak meg és közben biccentsek? Én…

Ahogy meghallom az erős lépteket a folyosón, összerezzenek.

Istenem!

Gyorsan leülök, és ahogy Maja megjelenik, eszembe jut, hogy kicsit oldalra kell döntenem a lábam, a bokámat pedig Kate Middleton módjára keresztezni.

– Aurora kisasszony! Jelentem, őfelsége, Aksel király az Eriksen házból megérkezett.

Ezzel oldalra lép.

A király bevonul.

Olyan az egész, mint egy lassított felvétel.

Milliószor megnéztem a király fényképét mielőtt idejöttem, ezért nem kéne meglepődnöm, mégis így teszek.

Kis híján megnémulok.

Nem csak azért, mert kifejezetten jóképű. Arca olyan, mintha faragták volna. Magas és vonzó. Álla metszett, arckifejezése tekintélyt parancsoló. Úgy néz, mintha megkövetelné, hogy viszonozzam a pillantását.

Így teszek. Bámulok rá, mint egy eszelős.

– Tiszteletem – üdvözlöm, és felpattanok. Kicsit meghajolok, és biccentek. Nem tudom, mi a kézfogási szokás errefelé, de addig nem nyújtom felé a kezem, míg ő nem teszi.

Megáll előttem, és úgy néz rám, mintha egy furcsa, idegen lénybe botlott volna a reggeli sétája alkalmával. Hidegkék szemével úgy vizslat, hogy a lélegzetem is eláll.

Ajka egy kicsit megrándul. Mintha gúnyosan mosolyogna.

– Nem. Ő nem. Ő nem lesz jó – mondja tiszta angolsággal, és mielőtt felfognám, hogy mi történik, megfordul, és elhalad Maja mellett.

– Ki van még? Hozz valaki mást! – mondja neki.

Tátva marad a szám. Elvörösödöm. Maja óvatosan rám néz, aztán a király felé fordul.

– Uram!

– Valaki mást! – ripakodik rá őfelsége, aztán a folyosó felé veszi az irányt.

Maja lassan felém fordul, és együttérző pillantást vet rám.

– Nagyon sajnálom, hogy a semmiért hívattam ide, Aurora kisasszony.

Sóhajt, és kihúzza magát.

– Adok pár percet, hogy összeszedje magát, aztán kivitetem a repülőtérre.

Miután ő is elmegy, teljesen egyedül maradok a helyiségben, ami most sokkal hidegebbnek tűnik. Érzem, hogy a bőröm kipirult, és olyan hevesen ver a szívem, hogy le kell ülnöm.

Ahogy a kanapéra süppedek, értéktelennek és haszontalannak érzem magam.

Nem tudom, hogy milyen teremtménynek nézett engem Aksel király, de képletesen szólva sikerült belém törölnie a cipőjét.

2. FEJEZET

Aksel

– Nem! – ordítok Majára. – Nem, nem, nem és nem!

– De Aksel! Ő az egyik legrátermettebb jelentkező.

A fejemet csóválom. Összekulcsolom a kezem a hátam mögött, és kinézek az ablakon a kertre. Ki nem állhatom ezt az egészet. Utálom, hogy dadát kell választanom, aki gyakorlatilag a gyerekeim pótanyja. Nem kéne így lennie.

Márpedig ez a te hibád – gondolom magamban.

Nincs nap, hogy ne jutna eszembe.

Megköszörülöm a torkom.

– Mi van azzal, akit Németországból hoztál? Akinek összenőtt a szemöldöke és khm… szőrös a füle?

Maja felcsattan.

– Aksel! A gyerekek megijedtek tőle. Azt mondták rá, hogy boszorkány.

– Az nem baj, ha tartanak tőle.

– Azt sem tudod, mit beszélsz. Clara és Freja odavannak Auroráért.

– Ausztrál.

– Na és?

– Azt mondtad, hogy francia.

– Nem mondtam ilyet. Azt mondtam, hogy Franciaországban lakik. Hét évig volt ott bébiszitter és nevelőnő.

– Nem szimpatikus.

– Alig találkoztál vele. Csak ránézés alapján ítélkezel. Mit mondjak, rendkívül udvariatlanul viselkedtél – teszi hozzá egy kicsit halkabban.

– Hallottam.

– Anyád is ugyanezt mondaná.

– Mintha ő lenne a makulátlan jó modor megtestesítője!

– Aksel! – csattan fel Maja.

Megfordulok, hogy ránézzek.

– Még él, úgyhogy azt mondok róla, amit akarok. És ha itt lenne, akkor biztos vagyok benne, hogy egyetértene velem.

Maja nagyot sóhajt, és megtörli az arcát. Anyámat és őt annak idején katonás nevelésben részesítették. Majának ennek ellenére aranyból van a szíve, anyámnak viszont kőből. Tudom, hogy nem kéne így beszélnem róla azok után, hogy gyógyszeres kezelés alatt áll, de ő tanított erre.

– Csak egyetlen indokot mondj, amiért nemet mondasz.

– Én vagyok a király. Nem tartozom elszámolással.

Maja összevonja a szemöldökét. Sajnos rá nem hat az efféle válasz.

– Mégiscsak mondanom kell neki valamit.

– Akkor mondd, hogy nem tetszik az arca.

Kikerekedik a szeme.

– Jó ég! Mi van veled? Ilyet mégsem mondhatok!

Vállat vonok.

– Pedig ez az igazság.

– Megőrültél? Vak vagy? Ez a nő kifejezetten szép.

– Tudom. Ez a baj.

Vagy legalábbis ez lesz a baj. Nem akarom, hogy bármi elterelje a gondolataimat. Ahogy a szemébe néztem, összeugrott a gyomrom, és nem akarom, hogy ez még egyszer előforduljon. Nagyon fáj.

– Aksel! Még soha nem láttam, hogy kétszer nézel egy nőre, mióta…

– Ez nem rólam szól! – vágom rá nyersen. – Egy ilyen szép és fiatal nő nem marad itt sokáig. Majd megszédíti valami férfi, és egyik napról a másikra itthagy minket.

– Biztosra veszem, hogy egyedülálló.

– Az még rosszabb. Találj valakit, aki…

Felvonom a szemöldököm, és várom, hogy befejezze a gondolatmenetet anélkül, hogy nekem kéne.

– Azt akarod, hogy kevésbé csinosat keressek?

– Csak őt nem akarom.

– Ez diszkrimináció.

Erőltetett nevetésben török ki.

– Manapság mi nem az? Figyelj! Már döntöttem. Az efféle dadák csapodárak és megbízhatatlanok. Egyszer csak fogja magát, és itt hagy csapot-papot, aztán kezdhetjük elölről a keresgélést.

– De uram! Ő…

Leülök az asztalhoz, előveszem a papírokat, és intek neki, hogy távozzon.

– Küldd vissza, és menjen útjára! Ennyi.

Maja sóhajt.

– Igenis, felség – hajol meg, sarkon fordul és becsukja maga mögött az ajtót.

Végre fellélegezhetek.

Az asztalra hajtom a fejem, lehunyom a szemem, és igyekszem rendezni a gondolataimat.

Elég furcsán érzem magam, nem tudom, mi a fene ütött belém. Egyetlen pillantást vetettem az ausztrál nőre, és szíven talált. A szó legrosszabb értelmében.

Semmi ismerős nem volt benne. Mi több, nagyon különlegesnek tűnt a hófehér bőrével, mahagóni hajával, ajkának ívével, és azzal a hatalmas, barna szemével. Életemben nem láttam még ekkora szemeket, ezért úgy tűnt, mintha egy rajzfilmszereplő lenne. Alaposan megfogott a tekintete.

Márpedig egy kicsit sem akarok vonzódni senkihez.

Jó okom van rá, hogy ezt mondjam.

Úgyhogy a nőnek mennie kell.

Őszintén szólva jobban érzem magam azután, hogy meghoztam ezt a döntést. Ki nem állhatom a bonyodalmakat, főleg az érzelmek terén. Az én pozíciómban nincs helye érzelmeknek. Ha azt gondolják, hogy ez a neveltetésemből fakad, akkor jobb, ha tudják, hogy erre Helena mellett jöttem rá. Miután meghalt, úgyis mindenki azt hiszi, hogy nincsenek érzéseim. Az érzések nemcsak bonyolítják a dolgokat, hanem meg is ölik az ember lelkét.

De még mennyire.

Szerencsére megcsörren a telefonom, ami visszatereli a gondolataimat a hétköznapokhoz. Helena valamelyik jótékonysági alapítványa keres. Ez volt a valódi szenvedélye, nem én. A sok jótékonysági munkájának köszönhetően második Diana hercegnőnek is nevezték. Vicces, hogy beteljesült a jóslat. A nép felé mindig nagyvonalú volt. Szerette az állatokat, és nagyon sokat tett értük. Hiába volt pocsék a kapcsolatunk, és hiába viselkedett házon belül szörnyeteg módjára, a nép rajongott érte. Akármi is történt, nem tudom lerombolni a jó hírét.

Kopogtatnak.

– Tessék!

Maja kukkant be az ajtón.

– Mondd, hogy van egy másik jelentkező.

– Itt vannak a gyerekeid. – Kinyitja az ajtót, hogy Clara és Freja bejöhessenek. – Beszélni szeretnének veled.

Bár nem vagyok jó passzban, a lányaim mindig mosolyt csalnak az arcomra, és a szívem is ellágyul, ha rájuk nézek.

– Mit szeretnétek mondani, lányok?

Gyorsan Majára nézek.

– Nem kéne kivinned valakit a repülőtérre?

Maja bólint, becsukja az ajtót, és ott hagy Clarával és Frejával.

Mindketten szomorúnak tűnnek.

– Gyertek ide! Mi történt?

Clara megfogja Freja kezét, és odajönnek az íróasztalhoz. Clara, bár csak egy évvel idősebb Frejánál, mindig ő volt az irányító, és a baleset óta a szárnyai alá vette a húgát.

– Freja sír – jelenti ki Clara, és közelebb húzza a testvérét.

Frejára nézek, és látom, hogy könnyes a szeme és vörös az orra. Rám se néz, egy szót sem szól. Nem szeretem őket szomorúnak látni. Néha úgy érzem, hogy az apaság nem más, mint folyamatos aggódás és vigasznyújtás.

– Freja – közelebb hajolok hozzá –, miért sírsz?

Nem szól semmit, csak az ajkába harap. Csendes és érzelmes típus. Már megszoktam, hogy harapófogóval kell belőle kihúzni a dolgokat. Clara viszont hangos, parancsolgató, és úgy tűnik, mint akit érzelmileg semmi nem érinti meg. Emiatt is aggódom, ahogy általában minden miatt, ami velük kapcsolatos.

Megsimogatom Freja arcát.

– Mondd meg, Freja!

– A dadáról van szó – mondja Clara, mintha ezt tudnom kellett volna.

– Arról, aki most itt volt? Mi van vele?

Még eggyel több ok, hogy megszabaduljak tőle.

– Elküldted – vágja rá Clara nyersen.

– Arra gondolsz, akinek akcentusa van és…

Azok a szemek.

– Az istennő – mondja Clara.

– Tessék?

Most már végképp összezavarodom.

– Ő egy istennő – ismétli, és felszegi az állát.

– És mi is azok vagyunk. Ő mondta. Méghozzá görög istennők, nem azok az unalmasak. Én Héliosz napisten gyermeke vagyok.

Legszívesebben azt mondanám, hogy ez biztosan nem igaz. Ezek szerint hazugsággal tömi a gyerekek fejét? Kihúzom magam.

– Miért beszélt veletek erről? Na mindegy. Már úgyis elment.

Freja könnyekben tör ki.

– Jaj, kicsim – mondom, és a vállára teszem a kezem.

– Megijesztett a beszéde, és amiket mondott?

– Apa! – szól Clara türelmetlenül. – Frejának tetszik. Ő az első kedves, szép és okos dada, akit idehoztál, és nem akarjuk, hogy elmenjen.

A fenébe. Tehát erről van szó.

– Sajnálom. De nekem nem tűnt alkalmasnak a feladatra. Értitek?

– De alkalmas – mormolja Freja kipirult arccal. – Azt mondta, hogy szívesen lenne a dadánk, és mi is azt akarjuk, hogy ő legyen, de Maja néni bejött, és azt mondta, hogy mennie kell.

– Freja… – habogok.

– Olyan volt, mint anya.

Mintha tőrt vájtak volna a szívembe.

Érzem, hogy elsápadok.

Clarára nézek.

– Anyára emlékeztet titeket?

Clara vállat von.

– Engem nem. Szerintem anya szebb volt. De nagyon tetszik nekünk, és azt akarjuk, hogy ő legyen a dadánk. Vissza tudod hívni?

Ez a beszélgetés messze nem úgy alakul, ahogy terveztem.

Nem szeretek ellentmondani a lányaimnak.

– Figyeljetek ide! A dada, a leendő dada…

– Aurora – suttogja Freja.

– Igen.

– Az istennő – vágja rá Clara.

Próbálok nem sóhajtani.

– Igen, ő… meggyőződésem, hogy máshová jobban való. Egy másik családba, nem hozzánk. Mi… különlegesek vagyunk, értitek? Szóval a dadátoknak is különlegesnek kell lennie, aki vigyáz rátok. Ne izguljatok, meg fogjuk találni.

Frejából ismét kitör a sírás.

– Mindig ezt mondod, és mindegyiket utálom.

A francba!

– Ne ríkasd meg Freját, apa! Nem gondolod, hogy már így is éppen elég volt a szörnyűségekből?

Ámulva nézem az arcát. Az anyját látom benne: zöld szempár, aranyszőke haj, bársonyos bőr. Az eszét is tőle örökölte. Pontosan tudja, hogy mivel érje el a célját.

Úgy tűnik, nem sok választásom maradt.

Bár egy királyt mégsem irányíthatnak a hercegnői.

Sóhajtok, és lehunyom a szemem.

Nem hiszem el, hogy rákényszerülök.

Majának vissza kell hoznia a dadát.

Aki lehet, hogy már nem is akar itt dolgozni azok után, ahogy bántam vele.

Lehet, hogy kénytelen leszek megalázkodni.

Márpedig arra nem vagyok hajlandó!

Amikor kinyitom a szemem, látom, hogy a lányok várakozva néznek rám.

– Jól van – mormolom.

– Juhé! – kiáltják egyszerre, miközben tapsolnak és ugrálnak örömükben.

Hm… Vajon tényleg olyan szomorúak voltak az előbb? Vagy csak így akarták elérni a céljukat? Az az anyahasonlat nagyon váratlanul ért.

Mindegy. Az apjuk vagyok. Én vagyok az oka, hogy dadára van szükségük, és annak is, hogy már nem él az édesanyjuk. Ezek után a legkevesebb, hogy megadom nekik, amit kérnek.

Pontosan tudom, hogy még ez sem elég, és soha nem lesz az.

Nagyot sóhajtok, felkapom a telefont, és felhívom Maját.

– Uram?

– Még itt vagytok?

– Nem. Úton vagyunk a repülőtér felé – válaszolja kimérten.

– Akkor szólj a sofőrnek, hogy forduljon meg, és gyertek vissza.

– Tessék?

– Hallottad.

– Mégis miért? Azt mondtad…

Gyanítom, hogy Maja épp az ausztrál nőt nézi, és próbál úgy beszélni, hogy ne derüljön ki a lényeg.

– Tudom, mit mondtam – csattanok fel. – Csak hozd vissza a nőt. Ez parancs!

– Igenis, felség.

Az utolsó mondat némiképp gúnyosnak tűnt.

Emlékeztetem magam, hogy mindennél fontosabb a lányaim boldogsága.

Remélem, hogy ettől kezdve nem lovagolják meg a helyzetet.

Nehéz ügy.