A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kerry Fisher: The Secret Child, 2017

Copyright © Kerry Fisher, 2017

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Fordította

LUKÁCS ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Amiről hallgatunk, az nem fáj 2020

Senki sem az, akinek látszik 2020

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-16-5

Camnek és minden kamasz fiúnak a világon,
akinek valószínűleg fogalma sincs arról,
hogy mennyire szeretik őt

Előszó

2013. február 8.

Hat hét. Ennyi időt tölthettem veled. Negyvenkét napot. Az időt általában gondolkodás nélkül elpazaroljuk, siettetjük, hogy mikor lesz már karácsony, mikor érkezik el a nyaralás, valaminek a vége, valaminek a kezdete; úgy gondoljuk, hogy akkor majd boldogok leszünk. Ezek a hetek azonban alapjaiban határozták meg az életemet, ekkor tudtalak belélegezni, mélyen a szívembe zárni és eleget kapni belőled, hogy egy örökkévalóságig kitartson.

Ha megkérdeznéd, mit csináltam múlt nyáron, öt évvel vagy tíz évvel ezelőtt hat héten keresztül, nem tudnám megmondani – Danny és én egy hétig Wight szigetén nyaraltunk? Elutaztunk a kertészeti központba? Egy délutánt töltöttünk a parkban az unokámmal?

De 1968-ban annak a hat hétnek minden egyes napjára emlékszem. Vagy legalábbis azt hiszem. Az agyam egy része tudja, hogy ez nem valószínű. A szívem azonban biztos ebben az érzelmi lenyomatban. Június 13-án, csütörtökön, hajnali háromkor érkeztél meg a világra. Emlékszem, hogy elmúlt éjfél, és örültem, hogy nem „szerdán termett gyerek” leszel, „aki sokat kesereg”. A szívem mégis megszakadt, hogy „csütörtöki gyerek” lettél, „aki hosszú útra megy”. Hosszú útra, tőlem távol. A gyomrom mindig görcsbe rándult, valahányszor erre gondoltam. Az apácák újra és újra azt a mantrát ismételgették: „Egy gyereknek két szülőre van szüksége. Ha igazán szereted a gyerekedet, örökbe adod. Rossz anya lennél. Majd túlteszed magad rajta, továbblépsz, és éled tovább az életedet. Nem adhatsz meg mindent ennek a gyereknek, amit egy másik család megadhat.”

Az egyik apáca, Patricia nővér fölém hajolt, amikor megindult a szülés, az ajka olyan mereven préselődött össze, mintha nem lenne benne elég rugalmasság, hogy mosolyra görbüljön.

– A fájdalmad Isten büntetése a bűnödért.

Lázadó énem szeretett volna kifakadni, hogy „az előző gyerekem születése sokkal fájdalmasabb volt, pedig házasságban született”. Csakhogy éppen azért kerültem bajba, mert nem tartottam be a szabályokat. Ráadásul megígértem az anyámnak – mert jóvá akartam tenni a szégyenemet –, hogy úgy teszek majd, mintha fiatal hajadon lennék, aki még nem ismeri a világot, és nem érti, hogyan eshetett teherbe. Kicsit késő lenne előadni azt a szöveget, hogy „nem is gondoltam volna, hogy állva is terhes lehetek”, miközben otthon már volt egy kétéves lányom.

De nem fogom megadni az apácáknak azt az örömöt, hogy lássák rajtam a fájdalmat. Nem tudták, hogy te a második gyerekem vagy, és már tudom, milyen a szülés. Ezúttal már nem ügyetlenkedtem, arra számítva, hogy „csak olyan lesz, mint egy rosszabb menzeszfájdalom”, ahogy anyám biztatott, amikor Louise született.

Szándékosan kiűztem a gondolataimból az anyámat, és azt, hogy csalódást okoztam neki. A terhességem hírével nem sokkal apám halála után leptem meg, amikor már amúgy is megtépázottak voltak az idegei a férje elvesztése miatt. Most nem gondolhattam erre. Előttem állt egy egész élet, hogy végiggondoljam azt az ostobaságot, ami miatt idekerültem. Miközben az apácák – akiknek nyilvánvalóan elkerülte a figyelmét a megbocsátás a Szentírásban – kengyelbe dugták a lábamat, én némán énekeltem magamban, hogy eltereljem a figyelmemet. Nem tudom, miért választottam egy zsoltárt, az Amazing Grace-t, hiszen a vallást – ha ezt egyáltalán annak lehetett nevezni – visszataszítónak találtam. Ezek a gyönyörű szavak mégis megnyugtattak, megkönnyítették a világra érkezésedet. Mihelyt megszülettél, megpróbáltak elvinni téged a csecsemőszobába, én viszont hatalmas hisztit csaptam, kiabáltam és kapálóztam, ezért egy mózeskosárba tettek, és megengedték, hogy mellettem aludj.

Patricia nővér arca összegyűrődött, mint egy régi papírzacskó, amikor látta, hogy én nyertem.

– Ne gondold, hogy különleges bánásmódban részesülsz! A gyerek holnap megy a csecsemőszobába.

Sikerült valami apró vigaszt merítenem abból, hogy minden kétséget kizáróan tudtam, hogy az én kisbabám sohasem kerül a csecsemőszobába. Amennyire az apácák rám akartak kényszeríteni egy szabályt, az meg sem közelítette az én vágyamat, hogy magam mellett tartsalak. Mihelyt elmentek, a karomba vettelek és ringattalak. Rád néztem, próbáltam az emlékezetembe vésni aprócska arcodat, a gödröcskét az álladon, tökéletes orrodat, ami minden lélegzetvételnél megrándult. Az arcodra terülő hosszú szempilládat és még mindig ráncos, vörös arcocskádat, ami úgy nézett ki, mint valami túlfőzött zöldség. A szemedet, ami vékony, kék erekkel átszőtt szemhéjad alatt mozgott. Lekötözték a mellkasomat, hogy ne termelődjön anyatejem, de éreztem, hogy a mellem megtelik és elnehezül. Leszedtem magamról a kötést. Ez volt az a terület, ahol senki, még a jövendőbeli anyád sem tudott túltenni rajtam, aki majd jobb életet biztosít neked később. Louise-szal ellentétben, aki nagyon nehézkes gyerek volt, és nehezen tudtam szoptatni őt, mert sohasem találta a megfelelő testhelyzetet, te azonnal rácuppantál a mellbimbómra, és elégedetten morogtál szopás közben. Egy pillanatra elképzeltem, ahogy otthon ülök a párnámnak támaszkodva, Louise kis totyogó lábaival pelenkát hoz és megkeresi a cumidat. Aztán eszembe jutott Danny, aki a világ másik részén volt, elképzeltem, ahogy belép az ajtón, és ott talál engem egy kisbabával.

Amikor másnap Patricia nővér megjelent egy csapat károgó varjúval, hogy elvigyenek a csecsemőszobába, ellenálltam, szorosan magamhoz öleltelek, miközben ő a csontos ujjával próbált téged kitépni a kezemből. Végül egy idősebb apáca, Domenica nővér szaladt be, hogy megnézze, mi történik. Megfogta a karomat, az ujjai hűvösek és gyengédek voltak.

– Engedd el őt, Rita! Így könnyebb lesz. – Kedves hangja majdnem megfosztott minden harciasságtól.

Megborzongtam, pedig meleg levegő áradt be a kertből.

– Örökbe fogom adni. Ígérem! De addig hadd maradjon velem! Csak addig! Én magam szoptatom majd.

Megrázta a fejét.

– Csak megnehezíted magadnak a dolgot, gyermekem. Etesd inkább cumisüvegből! – Patricia nővér mögötte állt, az arcán halvány mosoly játszott, mintha az anyai szeretet csak valami ábránd vagy hiúság lenne.

Az egész testem megfeszült, dac töltött el, eltökéltté tett, éreztem, hogy a gyomromban összerándul az izom.

Domenica nővér felsóhajtott.

– Ha ezt akarod.

Azután amilyen gyorsan megérkezett, élesen sarkon fordult.

– Kifelé! – mondta a többi apácának. Ezek után nem próbáltak ismét elvenni tőlem. Egészen addig a napig.

Néha félig lehunyt szemmel aludtál, mintha tudtad volna, hogy vigyáznod kell, mintha már akkor érezted volna, hogy nem számíthatsz rám, nem bízhatsz bennem, hogy biztonságban tartalak. Minden éjjel olyan későig fennmaradtam, ameddig csak tudtam, féltem elaludni, hogy amikor felébredek, már nem leszel mellettem. Próbáltam kieszelni valami tervet, hogyan tarthatnálak meg, újra és újra számba vettem minden képtelen lehetőséget, számoltam vissza a heteket, aztán már a napokat, és igyekeztem nem meghallani az emeletről leszűrődő sikításokat, amikor egy újabb lánynál indult meg a szülés.

De nem tudtam nem gondolni arra, hogy mi jön ezután.

Aznap, amikor alá kellett írnom egy beleegyező nyilatkozatot a szükséges védőoltásokkal kapcsolatban arra az időszakra, „amikor már a későbbi szülők gyámsága alatt lesz… de még nem érkezett meg az örökbefogadási határozat”, majdnem végem lett. Nem leszek ott, hogy átöleljelek, hogy megnyugtassalak, hogy a vaskos kis combodban érzett fájdalom a te érdekedben történik. Nem leszek ott, hogy ragtapaszt tegyek rá, és addig ringassalak, amíg abba nem hagyod a sírást.

Kinéztem az ablakon, a szívem rettegve dörömbölt a mellkasomban, amikor szinte mindennap egy újabb lány sétált a kert végében lévő irodába, a fejét lehajtotta, és a karjában tartott, bebugyolált kis csomagot nézte. Figyeltem és vártam, tudtam, hogy nem akarom látni, de képtelen voltam elszakítani róla a tekintetem. Tíz perc múlva, néha húsz, de ennél sohasem később, a lány újra megjelent immár üres kézzel. Voltak, akik gyorsan elszaladtak, a lépteik sietve kopogtak a terméskő járdán, mintha üldözték volna őket. Mások lehajtott fejjel léptek ki az irodából, és tántorogva botladoztak vissza az otthonba, mintha részegek lennének. De olyanok is voltak, akik felszegett fejjel, száraz szemmel lépkedtek, a zsibbadtság, mint valami szorosan bekötött fűző tartotta össze őket.

Bárki is mondta, hogy az idő gyorsabban telik, ha az ember idősebb, nagyot tévedett. Én ekkor huszonkét éves voltam, és az a hat hét egy pillanat alatt elrepült, tovatűnt, mint egy halraj a cápa árnyékában. Ehhez képest az azóta eltelt negyvenöt év lassan vánszorgott, úgy döcögött, mint egy elgörbült biciklikerék. Most hatvanhét éves vagyok, és nem érzem úgy, hogy ünnepelnem kellene. Ez is egy újabb születésnap nélküled.

Még mindig hiányzol, drága egyetlenem.

Első rész

SUSIE

1. fejezet

1968. július 24.

Az örökbefogadás előtti napon anyám először jött el hozzám látogatóba. Nem számítottam rá, hogy itt látom, azt hittem, csak akkor találkozunk, amikor hazamegyek hozzá, hogy elhozzam tőle Louise-t. Ő vigyázott a lányomra a távollétemben. Vagyis inkább a száműzetésem alatt, mert olyan érzés volt. Elküldtek, mielőtt bárki észrevehette volna a megnőtt hasamat. Először az anyám nővérénél, Margaret néninél rejtőzködtem Brightonban, azután elmentem abba a pokolba, ami a baba-mama otthon nevet viselte Londonban.

Megpróbáltam elképzelni anyám arcát, amikor megpillantja az arcodat: önkéntelenül is ugyanúgy imádna, mint én. Szép fehér ruhába öltöztettelek, rád adtam a kötött kabátkát, amit én készítettem délutánonként, miután befejeztem a munkámat. A szemed éber volt, ide-oda ugrált, figyelted a környezetedet.

Vagy talán csak óvatos voltál, érezted, hogy nem jó dolgok várnak rád. Intelligens leszel, erős és ügyes, ebben biztos voltam. Végigsétáltam a folyosón, miközben a karomban tartottalak. Megálltam, hogy váltsak néhány együttérző szót egy lánnyal, aki négykézláb a padlót sikálta. Nekem is ez volt a feladatom a szülés előtt. A háta bizonyára már majd’ leszakadt, mert meg kellett őriznie az egyensúlyát úgy, hogy közben a terhes hasa lehúzta. Végignéztem a folyosón, nem jár-e arra egy apáca, azután a szabad kezemet nyújtottam neki.

– Gyere, állj fel egy percre és nyújtózz ki! Majd meglátod, milyen sokat segít!

Felhúztam. Neki volt a legélénkebb vörösessárga haja, amit valaha láttam. „Igazi sárgarépafej” mondta volna az anyám. A haja göndör volt, igazi gyűrűs göndör, és mindenfelé állt. Le mertem volna fogadni, hogy az apácák pikkeltek rá. Egy olyan haj, amin látszik, hogy nem bánt meg semmit, ehhez bőven elég volt. Egy pillanatra féltékeny lettem rá. Az ő gyerekének valószínűleg ugyanilyen színű haja lesz, és könnyen észre lehet majd venni a tömegben, miközben én egy örökkévalóságig kereshetnék egy sötét hajú fiút az emberek között. Vajon felismernélek téged, ha öt év múlva ott állnál mellettem? Vagy húsz év múlva?

A lány felállt, hátul a derekára szorította a kezét.

– Ezek az átkozott apácák igazi dögök, nem? Jaj, de szeretném őket is négykézláb látni, hogy a fenekük felfelé mered, miközben a padlót sikálják! – mondta olyan hangosan, hogy a szavak visszhangoztak a folyosón.

– Pssssszt! Még bajba sodorsz minket!

Ő csak nevetett, mély, zengő kacagással.

– Micsoda? Még nagyobb bajba, mint amilyenben máris vagyunk? El sem tudom képzelni, hogy az milyen lenne. Te innen származol a környékről?

Megráztam a fejem.

– A déli partról. – Bűntudatosan körülnéztem. Nem volt szabad személyes információt elárulnunk magunkról másoknak.

– Csak nem? Plymouth? Portsmouth?

– Portsmouth – suttogtam.

– Én is. Itt minden lány olyan helyről származik, ahol tengerészeti bázis van. Azok a tengerészek bizonyára jól elszórakoztak az eltávozásukon. Szerintem nagyon sok nő „látogatja meg az unokatestvérét” mostanában.

Habár aggódtam, hogy esetleg megjelenik egy apáca a sarkon és elküld a mosodába büntetésképpen, mert nevetni merészeltem, mégis legszívesebben megöleltem volna ezt a lányt. Magamhoz szorítottam volna az egyetlen embert, akivel addig találkoztam, aki nem úgy húzta össze magát, mintha arra számítana, hogy megütik.

Elmosolyodtam, a bátorsága kissé rám is átragadt.

– Én „a nagynénémnek segítek, mert fáj a háta”. Majd én elmondom neked, hogy milyen nagyobb baj lehet. Az anyám odalent van.

A mosolya kissé lehervadt.

– Az én anyám nem látogathat meg. Az apám nem engedi neki.

Csupán egy elenyésző jó oldala volt annak, hogy az apám az előző évben szívrohamban meghalt. Nem volt tanúja a csalódásnak, hogy a lánya – akit három évvel korábban azon a csípős márciusi napon Danny gondjaira bízott, „Nagyon vigyázz rá, különleges lány” – olyat tett, amit egyetlen feleségnek sem szabadna megtennie.

Megigazítottalak a karomban. Leginkább téged hagytalak cserben, hagytam, hogy mindenki teherként tekintsen rád, egy kellemetlenségként, amit el kell rejteni, amiről hazudni kell, amitől meg kell szabadulni. Valószínűleg sohasem lesz alkalmam elmagyarázni neked, de reméltem, hogy magadba szívod a szeretetemet, beleivódik kicsi tested minden egyes sejtjébe, és elraktározod a későbbi életedre.

– Egyébként hogy hívnak? Az én nevem Elizabeth. Lizzy.

Nem tudtam, de nem is kérdeztem, hogy ez az igazi neve-e.

– Rita. Sok van még hátra? – kérdeztem a nagy hasára célozva.

– Nem tudom pontosan, mikor lettem terhes. Lehet, hogy két hetem van még, de az is elképzelhető, hogy egy hónap. Nem igazán mondtam részleteket az apácáknak, de ez nem egy egyszeri történet volt. Soha nem tudtam ellenállni az egyenruhának.

Csodáltam ezt a tüzet benne. A lányok fele itt úgy viselkedett, mintha szeplőtelen fogantatással esett volna teherbe. Ezzel szemben Lizzy olyan tárgyilagosan beszélt, mintha egy része csak azért sajnálta volna, hogy ilyen hamar terhes lett, mert nem volt elég ideje igazán jól érezni magát. Én még mindig szégyelltem, amiért idekerültem, habár nyilvánvalóan felesleges lett volna úgy tenni, mintha nem szexeltem volna.

Hozzám hajolt, és rád nézett.

– Hadd nézzem meg őt alaposabban! Jóképű kisfiú. A szeme pontosan olyan, mint a tiéd.

Ez annyira megvigasztalt. Lesz egy olyan részed, amit soha senki nem tud majd megváltoztatni. Mindegy, hol nősz fel, milyen ruhába öltöztetnek, hogyan vágják le a hajadat, lesz benned egy olyan rész, amit az édesanyádtól kaptál, és amit örökre magaddal viszel.

Lizzy lehalkította a hangját.

– Nem ma van a napja, ugye?

Megráztam a fejem. A „holnap” túl nagy, túlságosan valódi és túl félelmetes szó volt ahhoz, hogy kimondjam. Ekkor felhangzott egy apáca szandáljának csattogása a folyosón. Ez jelezte a beszélgetésünk végét, és így megmenekültem a válaszadástól.

Továbbsétáltam, de hátrafordultam és láttam, hogy Lizzy kiölti a nyelvét az apáca háta mögött. Louis Armstrong What a Wonderful Worldje szólt a távolban. Az agyam próbált vigaszt meríteni a gondolatból, hogy bárki kapcsolta is be a rádiót, valószínűleg jó nagy letolásra számíthat, ám egy sokkal fontosabb remény szétoszlatta ezt a felszínes menedéket: talán, de csak talán, az anyám azért jött, hogy elmondja, talált megoldást, mert nem tudja elviselni, hogy az unokája vadidegenek között nőjön fel. Sajnos még a legvadabb, legoptimistább forgatókönyvben sem tudtam igazi megoldást találni arra, hogy lehet megvalósítani, hogy a férjem ne tudja meg, mit tettem. A szívem összeszorult, amikor elképzeltem Danny arcán a megbántottságot, ahogy próbálja megérteni, hogy miért szegtem meg máris a hitvesi eskümet. Kelletlenül egyet kellett értenem az anyámmal, amikor erőt vettem magamon, és elmondtam neki a „nagyszerű” hírt: „A feleségeknek kell azon aggódniuk, hogy mi történik a férjükkel, nem pedig fordítva.”

Egy pillanatra megtorpantam, amikor elképzeltem, hogy elveszítem Dannyt, és belekapaszkodtam a korlátba, amíg elmúlt a félelem. Az anyám hallani sem akart arról, hogy elmondjam neki az igazat.

– Ne dobd el magadtól a jövődet! Tedd meg Louise-ért, ha magadért nem is. Ez a legjobb megoldás, az egyetlen kiút. Még egy olyan jó ember, mint Danny sem fogja befogadni egy másik férfi gyerekét. Ilyen körülmények között nem. Tartozol annyival a már meglévő lányodnak, hogy magad mögött hagyod ezt a dolgot, és soha többé nem beszélsz róla senkinek. Az apád halála után már nem vagyok olyan anyagi helyzetben, hogy eltartsalak téged és Louise-t, ha Danny az utcára tesz.

Tudtam, hogy igaza van, csakhogy a hallgatásnak elviselhetetlenül nagy ára volt.

Patricia nővér jelent meg a tölgyfa lépcső alján, mint egy keselyű, ami más emberek tragédiájából táplálkozik.

– Reméljük, az anyád bölcsebb nálad.

Ekkor apró kezeddel megfogtad a kisujjamat. Egy fiú, akinek remek ösztönei vannak. Elmentem Patricia nővér mellett, és beléptem a fogadóhelyiségbe. Azonnal éreztem, mennyivel hűvösebb van ebben a komor teremben, még egy ilyen napsütéses júliusi napon is. Közelebb húztalak magamhoz, miközben vékony nyári ruhámban vacogtam, amit a terhességem előtt viseltem. Az étvágyam elment, te pedig olyan éhes kisbaba voltál. A lányok féltékenyek is lettek rám, hogy máris lement rólam a súlyfelesleg. „Mi a titkod, Rita? Valami szuper fogyasztótablettát szedsz?”

Nekem szinte örömöt okozott a fájdalom, valahányszor összeszorítottad az ajkaddal a mellbimbómat. Imádtalak szoptatni, azokat a pillanatokat, amikor senki sem mondhatta meg nekem, hogy valami mást kellene csinálnom, amikor csak te és én voltunk összeolvadva.

Sírtam, mert tíz nappal az örökbefogadás előtt arra kényszerítettek, hogy cumisüvegből etesselek. „Fel kell készíteni a gyereket az új életére. Az anyjának már a hazafelé úton meg kell tudnia etetni.” El sem tudtam képzelni, milyen lesz ő, vagy ki lesz.

Én voltam az anyukád.

Az anyám egy barna bőrfotelben ült, egy vékony fénysugár megvilágította a blúzán lévő lila és rózsaszín négyzeteket. Az volt az egyetlen szín abban a szobában a sok barnás, keresztre feszített Jézus témájú festményen és fa feszületen kívül. A szemem az anyám arcát kutatta, mint ahogy az ember egy távoli ős portréját nézi, és próbál családi vonásokat felfedezni rajta. Az özvegység és az akaratos lánya megfosztotta őt a lágyságától, már nem volt pufók az arca, amelyben mindig ott rejtőzött a kedves fogadtatás és a menedék ígérete. Minden elgyötört és rideg volt rajta, mint aki csak vegetál ahelyett, hogy örömmel fogadná az életet.

Halkan felkiáltott és felpattant, a kezét az oldalához szorította, nehogy elárulja magát azzal, hogy feléd nyújtja. Nem is hasonlított arra az anyára, aki apával együtt sietve szaladt be a kórtermembe, hogy ők pillantsák meg először Louise-t a kórházban. Vidáman évődtek, „Az én államat örökölte”, vicceket mondtak. Nem is lehetett volna nagyobb szakadék az anyám mostani viselkedése és az első terhességemet kísérő ipari mennyiségű kötött sál és kiscipő között.

Anya elindult felém.

– Susie – mondta, mintha elszorult volna a torka az érzelmektől, amelyeket nem mert szabadon engedni. Furcsa volt újra az igazi nevemet hallani ennyi idő után, amikor már hozzászoktam, hogy mindenki Ritának szólít. Úgy éreztem, mintha valaki mással beszélne. Mert így is volt. Soha többé nem leszek már csak Susie, Louise anyja, Danny felesége.

Anya felemelte a kezét, aztán újra visszaejtette. Muszáj volt emlékeztetnem magam arra, hogy ő nem az ellenség, csak egy kilátástalan helyzetben lévő nő, aki más körülmények között altatódalt énekelt volna neked, megnyugtatott volna, amikor senki más nem volt rá képes, és büszkén vonult volna végig veled a környéken, hogy mindenki lásson és megcsodáljon.

Nem pedig elrejt minket ide.

Nagyon hosszú ideig nézte az arcodat, az ajka megrándult, próbálta a megfelelő sorrendbe tenni a szavakat.

– Louise-nak hiányzol.

Bólintottam. A szívem annyira tele volt a miattad érzett gyásszal, hogy már nem is emlékeztem, milyen az, amikor úgy van az embernek gyereke, hogy nincs rajta határidő. Neked már csak tizennyolc órád és tizenhárom perced volt velem. Louise-nak pedig egy egész emberöltő.

Anya sietve megtörte a csendet.

– Megkértem Margaret nénit, hogy küldje el Dannynek a leveleket, amiket írtál. Minden héten egyet, ahogy kérted. Ezeket kaptad vissza válaszul. Szétnyitotta a táskáját, és kivett belőle egy köteg kék, légipostalevelet, amelyen szingapúri postai bélyegző látszott. Rettegtem, hogy az áll bennük, hogy Danny hamarabb tér haza, és akkor nem lesz időm hozzászokni újra a régi életemhez.

– Őrizd meg őket te, Anya! Majd elolvasom, amikor hazaérek. – Alig huszonnégy óra múlva át foglak adni valakinek örökre. Az életem hátralevő részében pedig azon kell majd fáradoznom, hogy eltitkoljam a férjem elől egy másik férfi gyerekét.

Anya a fejkendője alá simított egy hajtincsét.

– Megvan még a pénzed a buszra és a vonatra?

– Igen. – Képtelenségnek tűnt, hogy holnap összecsomagolom azt a néhány holmimat, amim van, és kisétálok a nagy vaskapun, majd felszállok a Victoria pályaudvarra induló buszra, hogy elérjem a Portsmouthba tartó vonatot. Mintha csak egy kirándulásra utaztam volna a nagy, füstös városba.

– Ne felejtsd el, hogy mindenkinek azt mondtam, a testvéremnek segítesz vezetni a zöldségesboltját Brightonban, amíg hátfájással kínlódik. Még a szomszéd Eileen is csodálatosnak tart, hogy segítesz a nagynénédnek. – Anya majdnem el is mosolyodott, mintha elhinné a saját történetét.

Aztán kihúzta magát, és láthatóan elakadt a szava.

Nem is hasonlított ahhoz, amikor az esküvőmön örömanyaként izgatottan csacsogott, hogy a lánya egy tengerészaltiszthez megy feleségül, majd többször is megveregette Danny egyenruháját és azt mondta, „Ugye milyen elegánsan fest?” Én még csak tizenkilenc éves voltam, az ég szerelmére! Az egész családom úgy beszélt rólam, mintha én lettem volna a Brit-szigetek legcsúnyább lánya, aki évekig senkinek sem kellett, aztán jött egy sokkal jobb parti, mint amiben valaha is reménykedhettem volna, és megmentett. Margaret néni volt a legrosszabb: „Hát nem szerencsés a mi Susie-nk, hogy egy ilyen jóképű fiatalember veszi el? Ráadásul beköltözhet a saját házába. Mi Berttel évekig albérletben laktunk, mielőtt megvettük az első saját otthonunkat. Remélem, jó feleség lesz! Az ilyen férfi nem terem minden bokorban.”

Kétségeim voltak afelől, hogy Danny szerencsésnek tartja-e magát, hiszen tizenhat éves kora előtt mindkét szülőjét elveszítette, habár való igaz, hogy megörökölte a házat, és így az övé lett. Hála istennek apa felvonta a szemöldökét, és azt súgta a fülembe:

– Ő a szerencsés, drágám. Ha nem vigyáz rád, puskával fogok rárontani.

Én csak nevettem és azt feleltem:

– Nincs is puskád.

Apa egyenesen a szemembe nézett, majd azt válaszolta:

– Még nincs. És reméljük, nem is lesz rá szükség. – Azután rám kacsintott. Volt valami megnyugtató a tudatban, hogy legalább az apám számára még mindig én vagyok a legfontosabb a világon.

Amíg nála laktam, Margaret néni minden reggel olyan arcot vágott, mintha megsavanyodott volna a tej a teájában. Ahogy egyre nőtt a hasam, rosszallóan ciccegett, valahányszor ránézett, ezért végül már alig jöttem ki a szobámból. Ezek a kis nyelvcsettintések a szégyen újabb rétegét kenték rám. Végeredményben azonban hálásnak kell lennem neki, mert segített, amikor szükségem volt rá.

Megszólalt a csengő. A sok közül az egyik. Olyan sok mindent lehetett volna még mondani, de bármi hasztalan lett volna.

Anya helyzetet változtatott a fotelben, a tekintetéből könyörgés sugárzott, hogy értsem meg.

– Ha Danny utcára tesz téged, én nem tudlak eltartani, Susie. Ráadásul Louise-szal együtt. Már így is nehéz, hogy az apád nincs többé. A félretett pénzem nagy része pedig arra ment el, hogy kifizessem ezt a helyet, távol Portsmouthtól… – A hangja suttogássá halkult. – Meg kellett vesztegetnem a szociális munkást, hogy máshova soroljon, és azt mondja, hogy hajadon vagy.

Csillogott a szeme.

– Danny jó ember, jó családfő. Nem kell megtudnia, hogy mi történt.

– Tisztában vagyok vele, Anya. Szeretem őt. – A szó mögötti igazság hallatán meghasadt volna a szívem, ha képes lettem volna még több fájdalmat elviselni.

Anya nem szólt, és nem is nagyon nézett a szemembe.

– A gyerek apjának nem mondtad el, ugye?

– Mégis mit gondolsz? Nem vagyok teljesen idióta. – Az arcvonásai ellágyultak a megkönnyebbüléstől.

– Akkor csak te, én és Margaret tud róla. El kell engedned ezt a kicsit. Nem akarhatod, hogy magadra maradj két csöppséggel. Louise-ra is gondolnod kell! Ő nem tett semmi rosszat.

Nem tudtam elképzelni, hogy hazamegyek, a karomba veszem, megszagolom édes, puha bőrének illatát. Az én kisbabám, de nem ez a kisbaba. Holnap mégis odamegyek. Téged nem tartalak már a karomban, nem érzem a pici popsidat a könyökhajlatomban, puha hajad nem csiklandozza meg a karomat. Talán az, hogy Louise-t magamhoz ölelem, kitölti az űrt, amit bennem hagytál. De nem akartalak megsérteni azzal, hogy abban reménykedem, ez lehetséges.

Anya felállt, hogy távozzon. Nem tudta megállni, muszáj volt megcsiklandoznia a nyakadat az állad alatt. Erre te megszorítottad az ujját, mire könnybe lábadt a szeme.

Én visszatartottam a lélegzetem, még mindig a csodában reménykedtem, ami lehetővé teszi, hogy megtartsalak. Anya számára a család mindennél fontosabb volt.

– Így lesz a legjobb, Susie. Így esélye lesz egy jobb életre. Nekem is megszakad a szívem, tudod.

Magamhoz öleltelek téged, és kimentem a helyiségből. Megleptem Patricia nővért, aki az ajtó közelében ácsorgott. Összehúzta a szemét, olyan benyomást keltett, mint egy ravasz macska, amelyik hangosan dorombol, miközben arra készül, hogy agyonkarmoljon.

– Minden rendben van, Rita? Fel a fejjel! Miután elmész innen, elfelejtheted, hogy ez egyáltalán megtörtént.

Elmentem mellette, meg sem álltam, hogy válaszoljak.

Tizennyolc óra és hat perc.

Nem akartam elfelejteni, hogy mennyire szeretlek.

2. fejezet

1968 októbere

Nem tudtam kimenni Danny elé, amikor megérkezett a hajóval. Lökdösődni a többi feleség között, a nyakamat nyújtogatni, mikor pillantom meg sötét haját és kedves arcát. Üzentem az egyik barátnőmmel, hogy Louise beteg lett, ezért majd otthon találkozunk. Általában örömmel szaladtam elé a kikötőbe, hogy én legyek az első a sorban, izgatottan vártam, azután siettünk haza, próbáltam elszakítani a barátaitól, a „Később majd találkozunk, Danny fiú!” kiáltásoktól, a bajtársias ugratásoktól, amelyek minket, a kis családját helyettesítették a tizenöt, távol töltött hónap alatt. Más körülmények között alig vártam volna, mikor kap a karjába és táncol velem a nappaliban, miközben Engelbert Humperdincket, Tom Jonest vagy a Beach Boyst énekli. Néhány feleség részben rettegett attól, hogy a férje visszatér. Nem örültek neki, hogy véget ér a szabadság. Mások a pluszmunka miatt nyafogtak – „Istenem, most már minden este rendes vacsorát kell főznöm. Nincs több kiruccanás. Arról nem is beszélve, hogy rám akar majd mászni!”

Én általában örültem annak, ha Danny hazajött és újból megismerhettem. Persze az elején feszélyezve kerülgettük egymást, kicsit félénkek voltunk. Ő nem az a típus volt, aki felkergetett a lépcsőn és letépte rólam a ruhát. Amikor legutóbb itthon volt, és Louise végre elfáradt – kimerült attól, hogy Danny a levegőbe dobálta meg pörgött vele –, kinyújtotta felém a karját.

– Megnyitnád nekem a fürdővizet, amíg átöltözöm? – Mindketten tudtuk, hogy az ágyban kötünk ki. Hát persze. Hiszen házasok voltunk és fiatalok.

De még így is furcsán éreztem magam, ideges voltam, hogy meztelenül lát majd, hogy csalódást okozok neki, mert nem érek fel ahhoz a szerelemhez és vágyódáshoz, ami a leveleiben tükröződött. „Olyan lassan telnek ezek az utolsó hetek, szinte már csak vonszolom magam. El sem hiszem, milyen lassan vánszorog az idő. Folyton rád gondolok.” Végül rávett, hogy beszálljak mellé a kádba, beszappanozta a hátamat, végigdörzsölte az egész testem, amíg a kettőnk közötti távolság és idő kezelhetővé nem vált. Néhány nap múlva pedig olyan volt, mintha soha nem is ment volna el.

Milyen egyszerűnek tűnt ez most. Persze mindig is aggódni fogok, hogy vonzónak talál-e még, megfelelek-e az elvárásainak, amely folyton ott van a fejében, amíg a tengeren szolgál. Hogy nem lesz-e unalmas neki, hogy csak én vagyok itt társaságnak, nincsenek haverok, az a férfias évődés a hajón, a féktelen bajtársiasság, amely átsegíti a napokon. Aggódtam, hogy ki tudjuk-e rendesen használni az időt, amíg itthon van, és azon izgultam, mikor kell elmennie legközelebb. Ezek az aggodalmak most jelentéktelennek tűntek ahhoz képest, vajon észreveszi-e, hogy gyereket szültem, amíg ő a Dél-kínai-tengeren hajózott.

Most néhány óra múlva itthon lesz, és hirtelen őrültségnek tűnt a terv, amit anyával együtt kieszeltünk, hogy titokban tartjuk előtte a gyereket. Azóta, hogy a táncteremben felhangzott az I Love You Because You Understand Me és Danny kinyújtotta felém a kezét – „Megtisztelsz egy tánccal?” – az lett a mi dalunk. Tényleg megértettük egymást. Nem kellett hazudnunk. Én nem az a feleség voltam, aki a kosztpénzből új ruhát vett, aztán a kérdésre csak legyintett és azt mondta, „Ó, ez az ócskaság? Már ezer éve megvan.”

Megírtam Dannynek, amikor elmentem a barátaimmal szórakozni. Ő azt válaszolta: „Örülök, hogy nem vagy magányos. De azt el kell ismernem, hogy egy kicsit féltékeny vagyok. Ne hagyd, hogy a férfiak elcsavarják a fejed… te és Louise vagytok az életem!” Én csak mosolyogtam, amikor ezt olvastam.

Táncoltam más férfiakkal, amikor felkértek, de kettőnél sohasem többször vagy maximum háromszor, ha tényleg nagyon jó táncosok voltak. Gyűlöltem ülve maradni egy pergős dal közben. A kitartó hódolók csalódottak voltak. „Hogy mondhatod, hogy nincs kedved táncolni? A kezed és a lábad meg sem áll.” De még ha esetleg rá is beszéltek, akkor sem néztem soha egyikükre sem úgy, ahogy Danyre.

Amikor visszatért Portsmouthba 1967 júniusában, miután hetekig Skóciában volt egy megbízatáson, Louise tizennégy hónapos volt és megtanulta azt mondani, hogy „apa”, aminek Danny rendkívüli módon örült. Mivel egy teljes hónap eltávozás állt előttünk, hamar visszatértünk a régi szokásunkhoz, hogy szombatonként elmegyünk táncolni, és a nagyszülőkre bízzuk a gyerekfelügyeletet. Apa integetett nekünk az ajtóból:

– Menjetek, érezzétek jól magatokat, használjátok ki, hogy fiatalok vagytok! – Én úgy éreztem magam a táncparketten, mintha mi lettünk volna a legcsodálatosabb pár. Danny forgatott, és közben az A Little Bit Me, A Little Bit You szólt, a léptei könnyedek voltak, a szoknyám pörgött. A legelső szombaton, amikor táncolni mentünk, az együttes önkénteseket kért, hogy együtt énekeljék velük a What Becomes of the Broken Hearted? refrénjét a színpadon.

– Kérem, csak azok jelentkezzenek, akik tudnak énekelni, nem szeretnénk kiüríteni a tánctermet.

Danny nógatott:

– Gyerünk, Susie!

Én ellenálltam, nem tudtam, hogy összeszedjem-e a bátorságomat vagy leüljek a terem szélén, Danny azonban már a színpad felé vezetett. Az együttes énekese, Rob letérdelt a színpad szélén, és elém tolta a mikrofont.

– Hogy hívnak? És úgy gondolod, hogy tudsz énekelni? Adjunk neki egy esélyt? – A tömeg felhördült. Rob elénekelte a dal első versszakát, aztán elém tartotta a mikrofont. Miután elénekeltem néhány sort, hátraült a sarkára. – Hát erre nem számítottunk, ugye, srácok? – Ekkor hirtelen nagyon sok kéz emelt fel és tett fel a színpadra. Én továbbra is Dannyt néztem, aki tele szájjal vigyorgott, mintha én lennék a sztárfellépő az Albert Hallban, nem pedig egy dohány- és állottsör-szagú táncteremben egy lány, aki a refrént énekli.

Ezután néhány héten keresztül Rob az est során mindig lenézett a tömegbe és felhívott a színpadra, hogy velük énekeljek. Danny láthatóan nem bánta: a barátai feleségeivel és barátnőivel táncolt, akik sorban álltak, hogy megforgassa őket a jive királya. Én mindig látványosan megöleltem Dannyt, valahányszor felmentem a színpadra, ez volt a birtoklás kétirányú kifejezése. Amikor szerelmes dalt énekeltem, a tekintetem összekapcsolódott az övével, és egy pillanatra minden megszűnt körülöttem, mintha csak mi ketten lettünk volna egy buborékban. Másnap a vasárnapi ebédnél Danny elmesélte anyának és apának, milyen dalt énekeltem, és még arra is rávett, hogy részleteket mutassak belőle. Apa azzal viccelődött, hogy Danny vigyázzon, nehogy lelépjek a Beatlesszel, anya viszont mindig közbeszólt. „Még egy kis káposztát? Yorkshire pudingot? Ugyan már, Danny, egy ilyen izmos férfi, mint te, biztosan kér még egy kis krumplit!” Tudtam, hogy amikor kimegyünk a konyhába, hogy behozzuk a morzsasütit, anya újra és újra elismétli a legfontosabb tanácsait, „Hogyan kell megtartani egy ilyen jó embert, mint Danny”, mintha a férjemnek még annyit sem kellene tennie, hogy begörbíti a kisujját, hogy belém kapaszkodjon. „Viselkedj úgy, hogy azt érezze, ő a legfontosabb számodra a világon. Ne hagyd, hogy ez az éneklés a fejedbe szálljon.”

Bosszantott, amikor ilyeneket mondott, habár amikor ott álltam a színpadon és ugyanabba a mikrofonba énekeltem az énekessel, tényleg úgy éreztem magam, mint egy sztár. Már nem az az unalmas, öreg Suzanne Duarte voltam Portsmouthból, aki a fél életét azzal töltötte, hogy várta, mikor esik be egy levél Dannytől a levélnyíláson, az élete másik felében pedig visszaszámolta a napokat. Ha az érkezését várta, boldogan, ha pedig a távozását, akkor rettegve. Amikor lenéztem a tömegre, ahol mindenki velem énekelte a The Green Green Grass of Home-ot vagy megvadult a Good Vibrations-re, úgy éreztem, saját magam miatt vagyok valaki, nem csupán egy tengerészfeleség és anya. Titokban úgy képzeltem, mintha én lennék az új Cilla Black. Még a hajamat is ugyanolyan pixie stílusban vágattam le, habár amikor Danny megjegyezte, hogy úgy nézek ki, mint Cilla, csak legyintettem, hogy ne butáskodjon, és azt feleltem, a fodrász nem figyelt arra, mit kérek tőle, hogyan szeretném levágatni a hajam.

Azután július elején, amikor már kétségbeestem, hogy Danny az addigi leghosszabb útjára fog indulni, apa meghalt. Néhány nap múlva lett volna a negyvenhatodik születésnapja, de ahelyett hogy a Boldog születésnapot!-ot énekeltük volna neki és körteborral koccintottunk volna, anya a kezembe nyomta apa zsebóráját, steaket vett vacsorára, és Louise etetőszékét apa széke helyére tette az asztalnál. Egy hét múlva, amikor apa borotvája még mindig ott volt a fürdőszobai szekrényben, és Acqua Di Parma kölnijének illata még mindig érezhető volt a hálószobában, elköszöntem Dannytől, aki tizenöt hónapra elhajózott a tengerre.

Hirtelen a fülembe csengett a szokásos megjegyzésem, amit a fotelben ülő nyafogóknak mondogattam – „Nem ártana, ha lenne egy kis tartásod.” Rájöttem, a gyászt nem lehet egy helyre terelni és karámba zárni. Gyengeség és tétlenség lett úrrá rajtam, amit egykor annyira megvetettem. Csak azért voltam képes reggelente felkelni az ágyból, mert hallottam, hogy Louise sír a szobájában. Néha pedig csak feküdtem és hallgattam, ahogy a kiságya rácsait zörgeti, és a Danny hazatéréséig hátralévő hosszú hónapok, mint valami sötét labirintus tornyosultak előttem, amelyből nem biztos, hogy megtalálom a kiutat. Azután anyára gondoltam, aki még sohasem fizetett be egyedül egy számlát, nem rendelt szenet, még csak egy villanykörtét sem cserélt ki önállóan, mégis képes volt napról napra folytatni.

– Majd megleszek, drágám! Muszáj lesz. – Én elszégyelltem magam, és kimásztam az ágyból, hogy kivegyem Louise-t a kiságyból.

Néhány rövid héten belül anya ragaszkodott hozzá, hogy folytassam a társasági életemet.

– Ez majd eltereli a figyelmedet. Különben is, Louise-nak sem jó, ha az anyja folyton szomorkodik. Az apád nem akarná, hogy búslakodj, és Danny sem. Majd én vigyázok Louise-ra. Legalább nekem is lesz társaságom. Te csak menj moziba a többi feleséggel!

De persze a többi feleség táncolni akart, az együttes pedig azt, hogy énekeljek.

Tudhattam volna, hogy nem lesz jó vége.

3. fejezet

1968 októbere

Nem tudtam nyugodtan ülni és várni, hogy Danny besétáljon az ajtón. Louise megérezte a hangulatomat, és folyton a lábam körül nyafogott. Már reggel hat óta fent voltam. Ketrecbe zárt oroszlán meg hasonlók, de megpróbáltam jobb feleség lenni. Mindenhol felporszívóztam, még a parkettát is felkentem viasszal. Anya büszke lett volna rám. Mindig azzal viccelődött, „Nézz a körmére, Danny, az én Susie-m nem egy házitündér.”

De amikor otthon laktam, még lusta voltam, jobban érdekelt az, hogy egy hajkefe nyelébe énekeljek vagy kiszedjem a szemöldököm, minthogy segítsek anyának mosószódával mosni, hogy „nálunk ne szürküljenek úgy el a fehér ruhák, mint Eileennél a szomszédban”. Mostanra viszont már nagyon nagy gyakorlatom volt, amit a baba-mama otthonban szereztem. Féltem, hogy az apácák egy vödör piszkos vizet öntenek a felmosott padlóra, vagy szétdobálják az órákon keresztül összehajtogatott ruhákat, ha nincsenek megelégedve a munkámmal, ezért időt szakítottam olyan dolgokra is, amelyeket korábban nem tartottam fontosnak. Profi lettem portörlésben, törölközőhajtogatásban, ablakpucolásban újsággal és ecettel. A vasalásom továbbra is reménytelen maradt, mert amikor az apácák nem néztek oda, mindig elcseréltem ezt a munkát Mariával, egy ír lánnyal, aki viszont nagyon szeretett vasalni.

Felvettem Louise-t, megsimogattam a szemöldökét és megcsókoltam a fejét. Lecsúszott a térdemről, és idehozta nekem a mesekönyvét. A kedvenc oldalához lapozott, ahol egy kisfiú és egy kislány ült a konyhában az anyukájával és az apukájával, a földön egy puha kosárban bolyhos kiscica feküdt. Mi soha nem lehetünk már ilyen család. Néha, amikor ránéztem ezekre a mesekönyvekre, ahol a nyugodt anyuka virágokat ültet cserépbe, megmossa a lehorzsolódott térdet, szerettem volna hasra vágni magam a kanapén, és úgy zokogni, hogy az ablakok is beleremegjenek. Én nem voltam ilyen anya. Én inkább egy kád forró vízben ültem, amíg ráncosra nem ázott a bőröm. Én annyi gint ittam, hogy végül kihánytam. Én csak azért voltam képes megállni, hogy levessem magam a lépcsőn, miközben összetörve és kicsavarodva feküdtem a folyosón, mert arra gondoltam, hogy Louise sír a szobájában.

Te pedig, te gyönyörű fiú, közben ott növekedtél bennem, nem voltál hajlandó elhagyni engem, követelted az esélyedet az életre. Aztán egy nap megmozdultál a hasamban, rúgtál egyet, én pedig minden ellenére izgatottságot éreztem. Valójában őrület volt. De ki tud ellenállni egy új életnek, egy még ismeretlen jövőnek? Muszáj voltam felhagyni azzal, hogy az apádon merengjek. Hogy vajon megbánta-e azt az éjszakát, amikor fellelkesültünk a tapstól és az őrjöngéstől, miután az együttes befejezte az utolsó számát. Amikor elköszöntem a többi tengerészfeleségtől, és a színpadról azt üzentem nekik, „majd lesz, aki hazavisz”. Jobb, ha inkább nem is gondolok rá.

Most pedig már nem tudok olyan tökéletes anya lenni, mint amilyen Louise könyvében van, az a képzeletbeli teremtmény türelmes mosolyával és puha kezével, miközben a lelkemben minden üres és rémült. Valahányszor Louise akárcsak összefirkált egy oldalt a könyvében, vagy vaskos kis ujjával rámutatott a kisfiúra, aki a hintán ült, kétségbeesés lett úrrá rajtam. Én sohasem viszlek el téged a parkba. Sohasem viszünk kenyérhéjat, hogy megetessük a kacsákat. Sohasem fogom azt hallani, hogy anyának nevezel.

Nagyon sokára fogok újra színpadra állni és énekelni. Már akkor is bűntudatom volt, ha csak dúdoltam valamit a rádióban szóló zenére, ha engedtem, hogy gondtalan legyek, ha elfelejtettem, hogy mit tettem. Ilyenkor rögtön rohantam Louise-hoz, elővettük a festéket, süteményt sütöttem, a kertben babáztunk vagy babakocsiban tologattam őt. Bármit, ami azt jelentette, hogy vele foglalkozom, és nem rád gondolok.

Most pedig már négy hónap eltelt a születésed óta, és azt kell tennem, amit az apácák tanácsoltak: elfelejteni téged. Máskülönben elárulom magam, és minden hiábavaló lesz, amit eddig tettem.

Már kezdett besötétedni, amikor láttam, hogy egy sötét árnyék áll meg a bejárati ajtó előtt. Szándékosan nem kapcsoltam fel a villanyt, hogy én lássam Dannyt, de ő ne lásson a nylonfüggönyön keresztül.

Ölbe vettem Louise-t, és elbújtam mögé.

– Megjött Apa!

Kinyitottam az ajtót, és most először nyugodott meg bennem valami, amióta megtudtam, hogy terhes vagyok. Danny hangja körülölelt és elűzte a rossz érzést.

Bedobta a küszöbön a zsákját.

– Hogy vannak a lányaim?

A legelső dolog, ami meglepett, hogy nem hallottam a szavai mögött a csalódottságot. Nem volt színtelen a hangja, mint anyának, a szavakból nem hallatszott enyhe rosszallás. Pedig vártam. Hihetetlennek tűnt, hogy ilyen hatalmas dolog történt, ő meg csak úgy visszasuhan az életembe, és nem foglalkozik semmi mással, csak azzal, hogy Louise milyen sokat nőtt. Nem volt szemrehányás abban, amit mondott. Sem dorgálás.

Magához ölelt minket, az ajka az enyémet kereste. Louise kinyújtotta a kezét, és az arcunk közé tette. Danny nevetve elhúzódott.

– Szóval a kislányom is olyan harcias, mint az anyukája, ugye? Azt hittem, nem vagy jól.

Elfordítottam a fejem.

– Ma reggel hőemelkedése volt. Nem akartam, hogy megfázzon, miközben rád várunk a kikötőben.

– Kicsit hűvös van odakint. Jobb, hogy itt maradt a melegben, ugye, drágám? – mondta, és kinyújtotta felé a kezét.

Louise sírva fakadt.

Danny a homlokát ráncolta.

– Nem ismer meg.

– Csak tizenöt hónapos volt, amikor utoljára látott. Adj neki időt! Majd hozzád szokik megint.

Magamhoz öleltem, és a hátát simogattam, amíg meg nem nyugodott, miközben szégyenteljes elégedettséget éreztem, hogy én jobban meg tudom nyugtatni a lányomat, mint Danny. Leültettem a szőnyegre a babájával. Ránéztem, ahogy betette a cumiját a szájába, majd megigazította magán az előkét, és majdnem sírva fakadtam. Nyeltem egy nagyot, azután mosolyt erőltettem az arcomra, miközben néztem, ahogy Danny őt figyeli és a fejét rázza.

– Hűha! Olyan sokat nőtt. Mintha egy egészen más emberhez jöttem volna haza.

– Én még mindig ugyanaz vagyok. – Reméltem, hogy nem hallja meg a hangomban a hazugságot.

Körém fonta a karját.

– Tetszik a hajad – jegyezte meg, és a fejemhez dörzsölte az arcát. – Vékonyabbnak tűnsz.

Megdermedtem.

– Biztosan azért, mert annyit kell szaladgálnom Louise után. Most, hogy már tud járni, egy percre sem áll meg, folyton megy ide-oda. És amióta elmentél, nem sokszor főztem. – Mielőtt megjegyezhette volna, sietve hozzátettem. – De furcsa mód a hasam még mindig kövér, pedig fogytam. – Próbáltam viccet csinálni belőle. – Azt hiszem, sohasem fogok már úgy kinézni, mint mielőtt Louise megszületett.

– Gyönyörű vagy. Elképesztően gyönyörű. – A válla fölött hátranézett Louise-ra. – Azt hiszem, lezuhanyozom. – Elfordította a fejét. – Hideg vízzel.

Rémület hasított belém. Szeretkeznem kell majd vele. Mi van, ha másnak érez? Nyugalmat kényszerítettem magamra. Ha esetleg tényleg nem olyan érzés lesz, mint ahogy emlékszik rá, vajon az lesz az első gondolata, hogy „a feleségem gyereket szült, amíg távol voltam, és elfelejtette megemlíteni nekem?” Egyetlen épeszű ember sem jutna erre a következtetésre.

Elvettem tőle a kabátját.

– Felteszem forrni a vizet.

Bementem a konyhába, megnyitottam a csapot, és a hideg víz alá tettem a csuklómat. Vártam, hogy lecsillapodjon a heves szívdobogásom. Hallottam, ahogy Danny Louise-nak csacsog valamit, elmeséli, hogy egy nagy hajóról jött vissza, és most már heteken keresztül mindennap látni fogja őt.

Milyen sok nap áll előttünk, amikor figyelnem kell arra, hogy mit mondok.

Hazudni.

Becsapni.

És gyászolni.