A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Willow Winters: You Are My Reason (You Are Mine #1), 2020

Fordította HARTINGER EMESE

Copyright © 2020. You Are My Reason by Willow Winters

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

Hungarian translation © Hartinger Emese, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-60-5

„A szerelem több szavaknál,
ennek szívem a megmondhatója” – DLS

Donnának, aki örök inspiráció

Első fejezet

Mason

– Inkább meg kellene köszönnöd, hogy feltakarítottam a mocskodat! – veti oda apám magas támlájú irodai székéből. Ujjával a bőr karfát markolja, miközben hüvelykujja lágyan simogatja a réz szegecseket.

A háta mögötti magas ablakok zárt redőnyén keresztül beszűrődő naplemente halvány fénnyel tölti meg a tágas irodát.

A vállam felett hunyorogva nézek rá, még mindig egy jogi kötetet szorongatva, amit az iroda falait padlótól plafonig borító könyvespolcról véletlenszerűen kaptam fel. A szoba régi könyvek szagát árasztja. A sötét fa, a barna bőr és a mélyvörös Beaumont szőnyeg bűzlik a vagyontól, amit az egész helyiség képvisel.

Ezt és a bullshitet.

Generációk óta a hazugság és a korrupció őrzi a szobát jelenlegi állapotában. Sokáig tettettem én is, hogy mindez nem igaz. De most, hogy megtudtam, mit is tett apám, hogy megszerezze ezt a „nagyra becsült” pozíciót… többé nem hunyhatok szemet felette. A tettei tagadhatatlanok és megbocsáthatatlanok.

Horkanva felnevetek, hogy ne lássa, mennyire felhúzott.

– Most utoljára mondom – csukom be a könyvet, majd az arcába mosolygok. – Nem az én mocskom.

Egyetlen dolgot sem vagyok hajlandó magamra vállalni! Még a saját apám kedvéért sem. Ebben a városban elég egyszer megcsúsznod ahhoz, hogy idő előtt a sírba kerülj, mint ahogyan az anyámmal is történt. Nem vagyok felelős a mocsokért, amiről apám beszélt, és nem vagyok hajlandó elvinni a balhét.

Nem bízom benne. Soha többé nem bízom senkiben.

Apám arca elvörösödik, majd felemel egy csésze gőzölgő kávét. Két kézzel tartja a fekete porcelánt, úgy fújja a tetejét, és tapodtat sem hátrál.

– Pokolian szenvedtél volna…

– Nem igaz – vágok a szavába érzelemmentes hangon. Fordulóponthoz érkezett a kapcsolatunk. Ahelyett, hogy a csalódottsága a bőröm alá kúszna, pont az ellenkezője történik. Egyenesen a szemébe nézek.

– Jól meglettem volna – teszem hozzá.

Eltelik egy pillanat, amikor az egyetlen hang a szoba jobb falán lógó hatalmas óra ketyegése.

– Nem az én mocskomat takarítottad el, és ezt mindketten tudjuk.

Elsőként ő fordítja el tekintetét, de megbánás helyett arckifejezése egyedül dühöt tükröz.

– Mást is akartál? – kérdezem. El akarok tűnni innen a francba, és visszamenni az építési területre. Ez az iroda a nagyapámra emlékeztet, akit szerettem és tiszteltem. De aztán róla is kiderült, hogy ugyanolyan, mint bármelyik másik hatalommal rendelkező ember ebben a városban. Korrupció által uralt, kapzsiság által vezetett, és tökéletlen. „Megsemmisült”, mondaná egy volt terapeutám, hogy leírja, mit éreztem, amikor megtudtam az igazságot a családomról.

– Belefáradtam, hogy mindig bajba kerülsz – jelenti ki, mire magamban nevetek. Valójában életemben először én irányítok. Nincs több szarakodás, balhézás. A legutóbbi események kijózanítottak. Hormonokkal teli tinédzserként, először nagyapám, majd anyám miatti gyásszal és haraggal küzdve könnyű volt beleállni a harcokba.

Harminchárom évesen a magam uraként már egyáltalán nem ilyen vagyok. Végre a kezemben tartom az életemet… kivéve az apámhoz fűződő szálakat, amelyek hazugságok és offshore számlák kusza szövevényei. Nem is beszélve a várost uraló elit ügyeiről.

A gondolattól a tekintetem a padlóra szegezem, majd visszanézek a polcokra, és ujjaimat öntudatlanul végigfuttatom az antik könyvek gerincén.

Apám tettének ismerete felszínre hozza anyám elvesztésének rég eltemetett emlékeit. A gyomrom felkavarodik, a vérem forrni kezd, az ereimben áramló adrenalin pedig azt diktálja, hogy összecsapjak az emberrel, akit többé nem ismerek.

A szám elé teszem az ökölbe szorult kezem, és torkomat köszörülve néhány lépést teszek irányába. Ő akarta, sőt, követelte ezt a találkozót. De még a székéből sem volt hajlandó felállni. Lusta pöcs!

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – válaszolom könnyedén. – Nincs semmi problémám.

Udvariasan mosolygok, és továbbra is elbűvölően nézek rá. Ettől csak még inkább dühbe gurul, én pedig kiélvezek minden egyes másodpercet, amíg látom haragos arckifejezését. Rohadtul arra számított, hogy úgy fogom érezni, tartozom neki.

Pedig semmivel sem tartozom.

Talán kívülről hasonlítok rá. Magas, sötét hajú és jóképű, legalábbis ezt mondják rólam. Tökélyre fejlesztettem egy cseppnyi könnyedséggel fűszerezett ragyogó mosolyt, amivel egyszerűen szédíthetem és nyűgözhetem le az embereket.

Nem csoda, hogy apám ügyvéd lett. Családi üzlet, de ha nem az lenne, akkor is ez lenne a legalkalmasabb foglalkozás a számára.

– Fejezd be ezt a színjátékot, és tedd, amit mondanak neked, Mason! – pattan fel hirtelen, hogy a széke hátragurul és nekiütközik a falnak. A mozdulattól megrebben a redőny, és halványodó fénysugarak törnek be a szobába.

– Semmi mást nem kell tennem, mint lélegeznem és befizetni az adót.

Kedvére ugráltathatott gyerekként vagy mielőtt megtudtam az igazságot, de most már nem érzek tiszteletet az előttem álló ember iránt. Undorodom tőle, és azon őrlődöm, hogy mi helyes és mi helytelen. Fel kéne nyomnom a hatóságoknál, és hagyni megrohadni. Összeszorítom a fogam, ahogy visszanézek rá. Ez lenne a helyes, de nem tudom rávenni magam, hogy börtönbe küldjem a saját apámat.

A torka mélyéről bugyogó fenyegetés morajától a szám szélén lévő mosoly vigyorrá húzódik.

– Saját cégem és saját életem van… – kezdem, de az apám félbeszakít. Nem újdonság.

– Thatchernek születtél, és Thatcherként fogsz meghalni!

Szavaitól hideg futkározik a hátamon. Pont ez a probléma lényege. Ebbe az életbe születtem bele, és nem menekülhetek előle. Plusz a cégem is tartozik neki. Zöldfülű hiba volt tőlem, mielőtt még tudtam, mit teszek. Amikor még nem azt az embert láttam benne, aki valójában.

– Egyáltalán miért érdekel, hogy mit csinálok? – kérdezem tőle végül. A számára oly becses tekintélyére már én sem vetek árnyékot, most, hogy már felnőttem, és már nem az a csődtömeg vagyok, aki régen.

– Nem én jöttem hozzád…

– Hanem ő – veti oda egyszerűen, szemével szikrát szórva, ajkát felfelé biggyesztve, mintha mindösszesen ennyi fegyverre lenne szüksége. Bizonyos értelemben véve igaza is van. A városban mindenki tudja, honnan jöttem, és mit jelent Thatchernek lenni. Tudják, hogy pénz és hatalom áll mögöttem. Úgyis csak ezzel törődik itt mindenki. New York csak a pénzről szól.

Magamra nyugalmat erőltetve megvonom a vállam, és közelebb lépek az asztalhoz, hogy az apámmal szemközt álló szék háttámláját megmarkolva erőt merítsek.

– Te döntötted el, hogyan intézed el, anélkül, hogy ellenőrizted volna, amit az a nő mondott.

Könnyedén állom a tekintetét. Azt akarom, hogy újra elmondja, ő csak megmentett engem.

– Nem volt ellenem semmije. Nem tehetett volna semmit.

A hangom megemelkedik a mondat vége felé, és gyűlölöm, hogy felfedtem előtte ezt a gyengeségemet, még ha egy pillanatra is.

Kontroll. Csakis kontroll alatt teljesítek jól.

Mély sóhaj szakad fel belőle, amint tiszta gyűlölettel a szemében néz vissza rám, de egy szót sem szól. Tudtam, hogy nem mer. Nincs igaza. Rohadtul nincs, és tönkremegy, amint kinyitom a számat bárkinek. Csak azért tette, hogy lekötelezzen, de valójában mindketten tisztában vagyunk azzal, hogy már ő tartozik nekem.

– Te cseszted el, nem én – köpöm ki a szavakat, és előretaszítom a széket, ahogy megfordulok, hogy faképnél hagyjam. A testem megfeszül, és a dühöm tovább erősödik. Próbálom nem mutatni. Utálom, hogy nem tudom kontrollálni magam ennek a fasznak a közelében. Mindenki mást tudok kezelni, de a saját apámat, na, őt nem annyira.

– Mason! – kiált utánam. A hangja fehér zajjá változik, amint a fülemben egyre hangosabban áramló vér elnyomja a fröcsögését.

Amint kinyitom az irodája ajtaját, elnémul. Soha nem hagyná, hogy más is hallja a veszekedésünket. Soha. A titkoknak mindig zárt ajtók mögött a helyük. Családi szabály.

Az ajtó hangos puffanással csapódik be mögöttem. Az üres előtér padlóján vékony szőnyeg tompítja fekete, oxford stílusú bőrcipőm sietős kopogását.

Miss Geist felpillant az asztala mögül. A szeme körüli ráncai elmélyednek, ahogy félrebillenti fejét, és ismerős módon rám mosolyog, ahogy mindig is teszi. A mosolya ezt mondja: „Ó, mit tettél már megint?”

Az évek során, még anyám halála után is, Miss Theresa Geist csakis így nézett rám. Ő volt az egyetlen, aki őszinte sajnálatot és kedvességet mutatott, amikor meg kellett birkóznom anyám elvesztésével. Jó ember. Elképzelésem sincs, miért dolgozik egy olyan alaknak, mint az apám.

Megfogja a kis medált vékony ezüst nyaklánca végén, megengedő mosolya tartózkodóbbá válik, amikor visszanézek rá. Ettől megtorpanok a lépcsőn. Tudom, hogy rettentő dühösnek látszom. Apám két napja mondta el, mit tett azokban a hónapokban, és a haragom kicsit sem apadt alább. Legbelül szerintem tudtam, mit tett akkoriban, még ha ezt sosem ismerte el egészen mostanáig. Bárcsak ne is tette volna! Az egész helyzettől rosszul vagyok.

– Fasz volt – motyogom, és várom, hogy az idős hölgy kicsit feloldódjon. Semmiről sem tud, ami az iroda falain belül zajlik, és nem is tartozom neki magyarázattal, de nem bírom ki.

– Na-na!

Hangjában már kis játékosság bujkál, de még mindig érezhető rajta a döbbenet. Nem látott még így. Legalábbis az elmúlt évtizedben biztos, hogy nem.

Gyengéden rámosolygok, és kacsintok, azonnal visszarázódva a megszokott szerepembe. Lehet, hogy valahol kedvelem.

– Jó éjt, Mr. Thatcher! – köszön el, miközben a papírokat rendezgeti az asztalán, talán kicsit kevésbé megszeppenve.

Ettől én is lehiggadok, két kézzel kilököm a bejárathoz vezető dupla ajtót, és megyek tovább. A grániton kopogó cipőm hangja és az előcsarnok morajlása megnyugtat.

De csak egy pillanatra.

Amikor elhagyom az épületet, felszínre kerülnek valós érzelmeim. Maszkom elhalványul, és a félelem befészkeli magát. Nem tudtam, mire képes az apám.

Volt egy gyanúm, de azt hittem, hogy csak képzelem. Hogy az emlékeim nem voltak teljesen pontosak. Nem vártam tőle többet, de egyszerűen gyűlöltem, hogy igazam van.

Ami megtörtént, megtörtént, és nem tudom megállítani, ami egyszer mozgásba lendült.