MAGYALORSZÁG

Komor Zoltán

2021

Underground Kiadó

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Köszönet: Poór Anikó, Szakállas Zsolt

www.komor.blog.hu

1. fejezet: Az otthon melege

Az álom gyűrött hártyagombájából kicsusszan a Radiátorfiú: az éjfél dörzsölődő szelvényei mögött hallja, ismét karácsonyi dalok szólnak édesanyja mellbimbójában. Feltápászkodik hát a recsegő

szalmazsákról, és pókjárásban elindul a szoba másik sarkában tornyosuló dunyhás ágy felé, ahol az asszony hortyog. Vájling méretű csöcsei emelkednek és süllyednek, miközben az éjszakai levegővel öblöget, s valahol azokban a gigantikus tőgyekben, az angyalok darázsházában ismét ünnep van.

Radiátorfiúnak hívták, mert egy acéllemez radiátor nevelte fel. Kétéves volt, amikor apja, a

„Nyershús”, kikötözte őt a fűtőtesthez, mondván, úgyis folyton láb alatt van a kis ganétúró.

Egyébként is szívesen elnézte esténként, amint a forró fém a bömbölő gyermek bőrét sütögeti.

Apát, a „Nyershúst” kellemesen csiklandozta mások szenvedése. Már gyerekkorában elhatározta, hogy ha felnő, híres nőverő lesz belőle. Első szava a bordarepedés volt, később szalmával és forgáccsal kitömött zsákból gyúrt magának feleséget a pajtában. Puttonyasszonynak hívta, és felváltva verte és kúrogatta – mint gyöngyök, forgácsprézlibe forgatott spermagolyók gurultak szét a fészerben.

Ám szerencsétlenségére a sors összehozta anyával, akin sehogy sem tudott felülkerekedni: már a nászéjszakán elgyepálta újdonsült férjét, miután az megpróbálta az egybekelés alkalmából ünnepélyesen felpofozni őt. Anya tömzsi karjaiban vaskos viperák laktak, a pupillájában megkopasztott hímmadarak vergődtek, arca rezzenéstelen volt, akár a tejbegríz tetején a sápadt pillebőr. Apa, a „Nyershús” nem tehetett hát mást: csinált egy gyereket, és utána azzal erőszakoskodott. Eredetileg nőverő akart lenni, de megelégedett végül a gyerekveréssel – az is valami, az is jó arra, hogy kivakoljon boldogsággal egy halandó életet. Anyát nem különösebben érdekelte, hogy és mint sanyargatta a „Nyershús” azt a kisfiút, aki valamikor az ő cseppköves méhéből fordult ki, miközben az igazak álmát aludta. Tudniillik Anya annyira erős asszony volt, hogy fel sem ébredt a szülési fájdalmakra, két horkantás között megszült, reggelire pedig megette a köldökzsinórt. A sziklatömb-asszony úgy gondolta, a gyereknek minél előbb meg kell tanulnia megvédenie magát, ment is a megpucolni a konyhában árválkodó krumplikat a tekintetével, ahelyett hogy segített volna a kölyöknek.

A megégett emberi bőr szaga. Egy ragasztószalaggal betapasztott kisfiú száj, a vékonyka csuklót szorító kötél. Így teltek a napok: a radiátorhoz kötözött gyerek álló nap a fűtőtestben mocorgó rozsdás víz kotyogását hallgatta. Előbb-utóbb érteni is kezdte, szavakká álltak össze a fejében ezek a fémes kattogások, így végül a radiátor tanította meg beszélni. Azóta is csak ehhez hasonló hangokat tud kiadni, rovarszerű kattogások és nyákos klottyanások szakadnak ki torokcsövéből, amikor beszélni próbál. Radiátor-rabsága alatt elsatnyultak fejlődő izmai, így két lábon járni sosem tanult meg, a bőre pedig ragyássá vált a megannyi égési sérüléstől és hólyagtól.

– Ne nyöszörögj már annyit! – rivallt rá mindig a „Nyershús”. – Hamarosan úgyis itt a karácsony, akkor majd szépen elengedlek!

Ezt mondta apa, de ez a bizonyos „karácsony” sok-sok éven át csak nem akart eljönni. De addig is sok érdekes dologról beszélt a radiátor a kikötözött fiúnak. Arról, hogy minden üvöltés templomi ének, és a Radiátorfiú a legtehetségesebb kórista, arról, hogy Isten vékony, láthatatlan vezetékeken át vezeti az emberekbe a testhőt, és ez az igazi valuta, az isteni pénznem: aki folyton lázas, az bizony gazdag ember. És hogy eljön majd a Termosztátmegváltó, aki megpróbál gazdaggá tenni mindenkit, amikor megkísérli lángra lobbantani az egész kurva világot.

Ebből viszonylag keveset értett meg akkor még a fiú. Tudta, hogy mi az a hő, az a különös, fájó energia, ami kezdetben annyi sebet fakasztott rajta, de amit később megtanult szeretni. És arra is

rájött, hogy Isten olyasvalaki lehet, mint mondjuk Anya: egy nagy és hatalmas lény, aki türelmesen végignézi, ahogy gyerekeket kötöznek a forró radiátorhoz.

Így teltek hát a napok és a hónapok, perzselték egymást az évek – csoszogtak a családtagok magukban, a koponyák betonszobáiban, no meg a végtelen közönyben, csak a radiátor kattogását lehetett álló nap hallani, a régi fűtőcsövek nyirokrendszerét; gyalulatlan rémálmokban fetrengtek, és rozsdásodott a szívpajzs, miközben odakinn egyre hullt és hullt a hó, és bár mindig tél volt, a karácsony csak nem érkezett el.

Azaz végül mégis. Ekkor apa, a „Nyershús” agyába szépen behordták már a kőrisbogarak az őrületet – a kőrisbogarak, és a fenyőpálinka, amit maga kotyvasztott a fáskamrában. Azt mondta, segít neki kiűzni a fejéből a Puttonyasszonyt, de a lidérc mégis egyre többször látogatta meg őt – ez a régi, szakadt zsák-feleség, akit gyerekkorában ütött és dugott; folyton csak jött, de egyedül apa látta.

– Az éjjel bemászott az ablakon a Puttonyasszony! – siránkozott könnytől és verejtéktől fuldokolva. – Kért, hogy pofozzam fel, de szögek voltak a tenyerembe fúródva, így nem tudtam kezet emelni rá! Ő szúrta a szögeket a kezembe, míg aludtam! A Puttonyasszony!

Anya mit sem törődött a „Nyershús” fenyőpálinka gőzös vinnyogásával, csak akkor verte el az öreg porolóval, amikor már az udvari vécébe se mert kimenni, és inkább a gatyájába végezte a dolgát – a nadrágja úgy nézett ki, mint egy rég elsüllyedt világ sehová sem vezető térképe.

Használhatta volna persze a Radiátorfiú odakészített vödrét, de olybá tűnt, ennyin se akar közösködni a fiával.

Büszke férfi volt. Inkább a gatyájába szart.

– Nem mehetek ki, odakinn vár a Puttonyasszony! Apró, verésre váró nők mocorognak benne, és én képtelen vagyok mind felpofozni őket, nincs hozzá elég kezem! Miért is nem teremtett több tenyeret nekem az Isten! Bárcsak úgy nőnének rajtam, mint a szőr! Ráfeküdnék a Puttonyasszonyra, és csak hemperegnék rajta álló nap, s így ütném!

– Takarodj szarni kifelé, te kutya! – rivallt rá anya, és tángálta, csak tángálta azzal a porolóval, mintha egy gonosz dzsinnt akart volna kiűzni férjéből.

Klotty-klotty-klatt-klatt – suttogta közben a kárörvendő radiátor a kikötözött fiú fülébe, és egy pillanatra felforrósodott, hogy pajkosan megégesse a gyerek szőrtelen hónalját. A fiú ettől felkacagott, mintha csiklandoznák: megtanulta élvezni a fűtőtest apró csínyjeit.

Ám aztán apa kockavetésre használta kitört fogait és a maradék agyát is elnyerte tőle az univerzum, a törött vonók a férfi fejében már csak egyetlen szólamot húztak – jön a Puttonyasszony, jön a Puttonyasszony, így nyekeregtek, és egy délután anya észrevette, hogy a férfi egész nap csak őt bámulja véreres, kidülledt szemmel, miközben bajsza alatt érthetetlen szavakat mormol.

– Hát neked meg mi bajod? – dörögte anya, hangjától rögtön szétpukkantak a kisfiú bőrén a hólyagok, mire a megtébolyodott férfi rávetette magát.

– Tudtam, hogy te vagy a Puttonyasszony! Végig te voltál! Látom a varrataidat, te kurva! –

hörögte a támadó, ám ekkor anya kinyújtotta viperafészek karját, és reccs, egyetlen mozdulattal eltörte a megkergült fickó nyakát, mintha csak egy gallyat reccsentene ketté, a tehetetlen testet pedig a földre dobta.

Klotty-klotty-klatt – kommentálta a dolgot a radiátor, a kikötözött fiú pedig felordított, üvölteni kezdett, ahogy csak fiatal torkán kifért. Sikolya már-már emberszerű volt. Anya ekkor kidöcögött a

szobából, majd visszatért az öreg fejszével, amivel apa magyalbokrait akarta kivágni – amikor a feje fölé emelte, félrenyelte a fényt a mennyezetről csüngő csillár, és pislákolva köhögni kezdett. Az iszonyat lekvárfőző üstje – viperák egy radiátorban, mocorognak, sziszegnek, egymáson kúsznak, lehűtik a szobát, és a vér, amely felfesti a szentek egymásba horgolt ujjlenyomatát a falakra. Az apa testébe nyílt mély sebek, mint éneklő szájak. Anya újra és újra lesújtott, majd mikor végezett, egyenest a fiára nézett és azt mondta: – Fogd be! Ez nem az apád! Ez csupán nyers hús! – majd hozzátette: – De már az se sokáig…

És akkor a radiátorhoz kikötözött kisfiúhoz lépett, a magasba emelte a vértől ragacsos fejszét.

Majd lecsapott vele, és elszakította a gyermek köteleit.

– Klatty-klátty-on-klatty? – kérdezte a megszeppent kölyök, azaz hogy „karácsony van?”, de anya nem beszélt radiátorul, odébb rugdalta a fiát, majd a fűtőtestre tett néhány darabkát a

„Nyershúsból”, feltekerte a termosztátfejet, és a lakást hamarosan belengte egy ünnepi vacsora illata. De a gyermek egy falatot sem kért belőle.

Mindennek már oly sok éve. Rángatózó, izomlázas madárcomb az emlékezet. A fiút azóta senki sem kötözte a radiátorhoz. Anya nem sokat foglalkozott vele, hagyta, had mászkáljon fel és alá a lakásban, akár egy hibbant kaszáspók, a földön lévő tányérjába főtt zöldségeket kapart, olykor-olykor még egy száraz kolbászdarabkát is, és a sarokba szalmazsákot vetett neki, még egy ócska hálóköntöst is készített neki szakadt vászonzsákból, hogy ne csupasz seggel rohangáljon egész nap.

A Radiátorfiú szerette ezt a „Nyershús” utáni életet – napközben a radiátorral beszélgetett, éjszaka hosszan elhallgatta anya légzését. Egy ilyen alkalommal hallotta meg először az asszony melleiből kiszűrődő karácsonyi zenét. Lassan anya ágyához kúszott, és csodálkozva hallgatta az angyali emlőkórust. A meztelen nő úgy hevert a paplanon, mint egy partra vetett bálna. Az apró cickókóristák a dudáiban pedig csak zengték a dalt. Micsoda akusztikája volt anya csöcseinek! A fiú ráhajtotta a fejét a gigantikus cickóhegyekre, és becsúsztatta anya egyik mellbimbóját a füljáratába.

A dagadt, barna bőrtömlő pontosan a fülébe illeszkedett, és kitöltötte a zsíros járatot. Így szoptatta zenével tudtán kívül anya a fiút sok-sok éjszakán át, a gyerek pedig minden szót értett, mivel a csöcskóristák radiátor nyelven énekeltek: klitty-klatty-klatty-klutty – így hangzott az összes karácsonyi dal, amely anya csöcs-csöveiből kiszakadt, a Radiátorfiú pedig sosem hallott még ennél gyönyörűbbet. A radiátormegváltó születéséről zengtek, aki tűzforró fémjászolban alszik, s ahogy az emberek kézbe veszik, forróság járja át őket, ájtatos égési sebek, hálásan duzzadó hólyagok, mint eső után a gomba bújnak majd elő sanyargatott bőrükből.

Látod, a hold besütő fényében most is ott fekszik az anyján a Radiátorfiú, már kész férfiú, itt-ott már a szőre is nőne, ha a sérült, forrázott bőr képes lenne szőrhagymákat kituszkolni magából –

izgatott füljáratában kövér piócaként fickándozik a női csecsbimbó, s az éjszaka pikkelyei mögül kikandikáló láthatatlan lócombok izgatottan feszülnek körülötte. De aztán egyszeriben olyasmi történik, ami még sose. Felszalad anya szemhéja, felemelkedik a bőrfüggöny, ami mögött eddig az álom lépsejtjeiből taposta a bort, felszisszen és nyögdécselni kezd: – Te romlott kis kurafi, tudtam, hogy előbb-utóbb ez is bekövetkezik! – motyogja, és óriáskígyó karja a megrémült kölyök köré csavarodik, s már húzza is magába, mintha csak egy dögkút felé vonszolná. – Most már ne ellenkezz, te pondró! Te leszel akkor az új férfi a háznál, az új apa, az új nyershús! Csusszanj szépen anyába, és fasztaknyozd össze a méhet, amiből kimásztál!

Anya a könyörtelen szobor, a szorongató bilincs, a kakaóbarna véralvadék, a bozontos pupilla bestia, a türelmetlen kő, a sose pattanó sebcérna.

– Klotty-klatt-klott! – Így nyüszít a Radiátorfiú, miközben az ősasszony magába próbálja tömködni, a cuppogó nyákos húsvájatba, amiből kifordult sok-sok éve.

– Gyere csak, gyere, odabenn mindig karácsony van! – biztatja, ám ahogy a fiún eluralkodik a

pánik, hirtelen izzani kezd a teste, mint egy felcsavart fűtőtest, a legényben pulzáló forróság pedig égetni kezdi anya bőrét, aki felsikolt, és próbálja lehajítani magáról a gyereket.

– Áú! Tűnés rólam, pokolszökevény! – nyivákol, mindent betölt a perzselt bőr és szőr illata, de a fiú úgy dönt, nem engedi anyát, mert ha apa a „Nyershús”, akkor anya lesz a „Sülthús”, a forróság, a gazdagság, ha szépen megperzseli, attól lenyugszik, és békében hallgathatja majd ő is az asszonyból kiszűrődő karácsonyi muzsikát. Forró ujjaival tehát a csöcsébe markol, izzó arcát az anyja vállába fúrja, és radiátor nyelven azt klattyogja: szeretlek.

Hirtelen láng csap fel – kigyullad a nő fél arca, s a fiú már látja, miért is ég: hiszen anya zsák.

Kenderzsák. Benne pedig már izzik a szalma és a forgács.

A Radiátorfiú ekkor lepattan a füstölgő és rikoltó anyatestről, és hátrálni kezd. A „Nyershúsnak”

igaza volt: ő volt a Puttonyasszony, végig ő volt. És a zsákanya hirtelen abbahagyja az ordítást.

Lángoló teste felül az ágyban, és egyenest a fiára néz. A pokoltotem haragos vicsorba gyűri száját, orrán füstöt fúj, haja izzó parázsglóriává változik arca körül.

– Micsoda szégyen ez nekem! Évekbe telt egyszerű bokszzsákból igazi férfiidomítóvá válnom…

Ott a pajtában a sok belém lőtt férfimag életre keltett… Szörnyű harag-éhséggel ébredtem.

Átgyúrtam a forgácsarcot, hogy ne ismerjen meg ez a férficsökevény, hozzámentem, hogy szép lassan lássam meghalni… Igen, férfi idomító lettem. De lám, végül mégis egy kis hímkorcs okozza a vesztem. Szégyen… Sose szabadott volna eloldoznom a köteleidet! – Anya szavai itt kezdenek érthetetlenné válni, mert a tűz már nagyban falja állkapcsát. – Hazudtam… te féreg… Nincs karácsony… Minden héjhártya mögött halott tekintet hűl… s a magyalbokrok alatt… a krampusz szívpitvarfalaiban… ahol szén készül minden gyémántból…

Ezután anya örökre elhallgat. Marad a tűzpattogás. A narancsfényben álmodó falak magánya. A terjedő lángok bontakozó szárnyai. A ragyogó függöny és mögötte egy sötét éjszaka. Egy könnyekkel gargarizáló fiú, akinek ki kell rohannia a házból, nehogy benn égjen, de sose járt még az ajtón túl.

Először régi barátjához, a radiátorhoz rohan. Satnya karjaival próbálja kiszakítani a falból, hogy mentse, de az klattyogni kezd: – Hagyj! A tűz számomra kitüntetés – mondja a fűtőtest. – Menekülj, ideje elhagynod ezt az ocsmány szarfészket! Fogd, erre még szükséged lesz! – Így kotyog, és kilövi a tekerhető termosztátfejet, amit apa mindig felcsavart, hogy sütögesse a fiút. – Ez valójában egy kulcs, keresd meg azt, akinek a szívébe illik! Ő fog segíteni rajtad!

Bimm-bamm – lásd a repedt karácsonyi harangokban döglődő kagylóállatot, a fájdalmas szentünnep-puhatestűt és lásd a fiút, a sápadt, égett, sebhelyes rovartinédzsert, amint életében először kitárja az ajtót, és kibotorkál a hóba, melyet megolvaszt maga körül még mindig forró radiátor teste. A küszöbön túl magyalbokor rengeteg nyújtózkodik hegyes levéltüskékkel az ég felé, hogy felszakítsa az ánizscsillag szemű angyalok csomagolópapír szárnyát. Az egyik felhőn pucér lány ül, hárfán játszik, de a hárfa minden húrja kifeszített karácsonyfa égősor, a zene dallamára villognak a színes kis fények. Az egyik izzósor zárlatos, valahányszor törékeny ujja hozzáér, az angyallányt megrázza az áram, de inkább szenved, semhogy elrontsa a muzsikát. Ez itt Magyalország zsigerparádéja – fenyvessuttogás, a tűlevelű fákra akasztott halott csecsemők húsát gyertyacsíptető

fejű, viasz-szaró varjak tépkedik, állatbőrbe bújt manók fluoreszkáló őzkoponyákkal tekéznek a fák között. És a fiú elindul az értékes termosztátfejjel, talán talál valakit ebben a fagyos világban, akinek feltekerheti a fűtést a szívében.

2. fejezet: Konvektorkrisztus

A Radiátorfiú négykézláb rohan, akár egy kutya, messzi maga mögött hagyva a lángoló családi fészket, fogai között tartva az értékes termosztátfejet, a titokzatos kulcsot. Mint kinyújtott csontos kezek, a magyalbokrok tüskés ágai feléje kapkodnak, tépik ócska hálóköntösét, felkarcolják a bőrét.

A vörös bogyók apró szívként lüktetnek. Távoli muzsika olvasztja most a saját fényükben vacogó égi testeket, szürke holdiszap csöpög a tájra. Az erősödő jeges szél kísértetek vigasztalhatatlan arcát rajzolja ki a darázsrajként zsongó hószemcsékből. A fiú gőzölgő leheletében pókerező angyalok nyerik el egymástól a csillogó glóriát.

Hirtelen egy kísértetalakot pillant meg a fenyves törzsei közt bóklászni. A csillogó hószőnyegen lidérc jár: ropognak bőrkeményedéses talpa alatt a kristályok, széthagyott lábnyomaiban elárvult tarot-kártyalapok vergődnek, egymás képébe köhögik a sötét jóslatokat. A rémalak birkaszőr kabátot visel, és bár az arca nem kivehető, sőt, talán nincs is neki, a feje tetején, mint valamiféle groteszk kalapot, egy levágott bárány fejét hordja. Bár a fiú ezt nem láthatja, de a döglött szemekben, ezekben a sivár magzathólyagokban miniatűr véres gyerekcipők lebegnek. Kinyújtott kezében, fagally szerű ujjai közt egy varjútetemet szorongat, úgy tartja maga előtt, mintha lámpás lenne – és megy, megy, szótlanul, pillantásra sem méltatva a csodálkozó fiút, lépked a sűrűben, az erdőben, az éjhidegben ez a rém.

Hirtelen ismerős klattyogás béleli ki a Radiátorkölyök dobhártyáját – öreg barátja, a fűtőtest az, immár odabentről visszhangoznak fémes szavai. Azt mondja: – Ő itt a Mumma! Kerüld el, míg teheted!

A fiú lassan hátrálni kezd, le nem véve szemét a baljós fagyfantomról, ám egyszer csak nekiütközik valaminek potrohként a magasba tartott fenekével. Hátrapillant, és ijedtében nagyot ugrik. Egy lovas az.

– Nocsak, hát miféle halálcsökevényt öklendezett fel nekünk a föld! – A fiú először nem is érti, pontosan mit lát. Egy szarvasháton ülő fekete színű, hegyes szarvakat viselő patás krampuszférfit, ő

intézi felé a szavakat. De nem, ha jobban megnézed, nem is szarvason ül: egy reszkető, négykézlábra ereszkedett meztelen férfi hátán csücsül, akinek szarvasagancsokat kalapáltak a koponyájába. A hátasként használt fiatal férfi bőre már valósággal elkékült a hidegtől, a tekintete üres, mintha csak homályos üveggolyók forognának a szemgödreiben, zsugorodott heréi el-vissza lengnek a zúzmarás éjszakában, ahogy körbeügeti az ijedten klattyogó Radiátorfiút. A fejébe illesztett agancsok mélyen az agyába fúródhattak, amitől az értelem parazsa kihűlt a tekintete mögött, a koponyalékek körül félig megfagyott nyüvek mocorognak. A hátán trónoló krampuszférfi kíváncsian méricskéli a radiátorgyereket. Ekkor újabb ördög bukkan fel: abból az irányból érkezik, amerre a Mummát is látta. A lovas a másik mellé baktat egy koponyalékelt kövér nő hátán. A fejbe vert agancsokkal irányítja csüngő csöcsű paripáját: valahányszor rossz irányba indul a nő, ránt egyet a csontfejdíszen, amely kíntűzijátékokat robbant a szerencsétlen asszony agyvelejében, és visszatereli a helyes útra.

– Valóban kiadós rettenet. Biztos valami törlőrongy volt az anyja – hahotázik a második krampusz.

– Az apja pedig szőrös végbélkúp – hagyja rá az első. – No de mit kezdjük vele?

– Meg is ehetnénk – kockáztatja meg a koponyalékelt nőn seggelő ördögfajzat, hangja akár egy rozsdás szájharmonika krákogása. – Bár gyanítom, az íze se lehet sokkal jobb, mint a profilja.

Hátasnak pedig satnya.

– Vigyük akkor tüzelőnek! A kályha nem válogat! – rikkant az első, és oldaltarisznyájából hosszú, csillogó ezüstös karácsonyi girlandot vesz elő, amit úgy pörget a feje fölött, mintha csak lasszó lenne,

majd hopp, a Radiátorfiúra dobja, akire úgy tekeredik rá a bolyhos kötél, mintha éhező óriáskígyó lenne, s a fiúnak erről akaratlanul is anya szigorú ölelése jut eszébe.

Gyere csak, gyere, odabenn mindig karácsony van! – derengenek fel a Puttonyanya baljós szavai.

A két krampusz ezután megsarkantyúzza koponyafúrt emberhátasát, és nyargalni kezdenek, maguk után húzva a marhaként megkötözött fiút. Az elsuhanó fák sziluettje. A szakadó hálóköntös. A gyerek hátába maró fájdalom, ahogy a jéghideg hó smirgliként tépi a bőrét. De a kölyök nyekkeni se mer, nehogy kiejtse szájából a termosztátfejet: ha elhagyja, és belepi a hó itt a senki földjén, soha az életben nem találja meg.

Hamarosan a fákat és a magyalbokrokat házak váltják fel. Vályogduzzanatok az éjben. Egy faluba érnek, ám a házakban nem pislákol fény. A sötét ablakok ásító szájak, fagyott denevércsontvázak lengedeznek az ablakkeretek fölött, magányos kísértetek ijesztgetik az ablakon terpeszkedő

jégvirágokat.

Hol vannak az emberek? Hamarosan kiderül, amikor a krampuszok a falu főterére érnek megkötözött áldozatukkal: a település közepén égig érő piramis terpeszkedik, egy fenyőfákból ácsolt maja templom, ami körül száz és száz reszkető ember tolong. Arcuk a félelem gyúródeszkája, szemük feldúlt temető. A sorukra várnak: felfelé vezető rámpákon igyekeznének a piramis tetejére, ám a Radiátorfiú már látja, mi vár rájuk odafenn. A halál.

A fenyőfa-templom tetején egy bagoly maszkos pap ácsorog, kezében hatalmas obszidián penge csillan – nyakában zsinórra fűzött ragadozómadár-köpetek, felöklendezett patkány-koponyák koccintanak egymással a pusztulásra, kitépett barna, pöttyös tollak takarják a szakrális szarházi ágyékát. A rém szinte pucér, de cseppet sem fázik, sőt, izzad, hiszen mellette hatalmas fekete kályha domborodik, egy ősöreg, táncoló lángokkal gargarizáló fémelefánt. És ó, a borzalom: valahányszor egy újabb fagyoskodó járul a pap színe elé a piramis tetején, az felfekteti az áldozati kőre a szerencsétlent, az ég felé emeli kését, a mellkasába fúrja, és felhasítja vele a bordaketrecet. Majd benyúl a sebbe, és kitépi a még lüktető meleg szívet, ami a bagolyember mágiától szikrázó ujjai között átváltozik széndarabbá, amit aztán behajít a kályhába. Ekkor elégedetten felnyög a bestia-kemence – füstöt és vörösen izzó pernyét okád az égre, és a fényes tűz-parázs elindul, hogy az égen heverő csillagokba fényt fecskendezzen. A bagolylény egy mozdulattal lehajítja a felhasított hullát, az rongybabaként zuhan a mélybe, gazdagítva a földön gyűlő tetem-kupacot. Ahogy a kályhában a lángok felzabálják az áldozat szénszívét, hirtelen hőhullám csapja meg a templom körül ácsorgókat: ajkuk reszketni kezd a gyönyörtől, a tekintetükben ismét az élet szalutál. De a forróság csupán egyetlen pillanatig tart: utána nyakon ver mindenkit a galaxisok közt terpeszkedő őshideg. Újabb áldozat járul tehát a bagolypap elé, hogy kivájja a szívét, és megetesse vele az öreg kályhát, ami néhány pillanatnyi boldogsággal kedveskedik a reszkető falusiaknak.