A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Meghan March: House of Scarlett (Legend Trilogy #2), 2019

Fordította

GOITEIN VERONIKA

Copyright © 2019. House of Scarlett by Meghan March.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vágy és hatalom (Vágy-trilógia 1.), 2017

Vágy és kétség (Vágy-trilógia 2.), 2017

Vágy és szerelem (Vágy-trilógia 3.), 2018

Vigyél magaddal, 2018

Véletlen szeretők, 2018

Téged akarlak (Mr. Mount bűnös élete 1.), 2018

Rád vágyom (Mr. Mount bűnös élete 2.), 2019

Tiéd vagyok (Mr. Mount bűnös élete 3.), 2019

Vad kísértés (Kísértés 1.), 2019

Gyönyörű kísértés (Kísértés 2.), 2019

Utolsó kísértés (Kísértés 3.), 2020

Bűn és élvezet (Bűn-sorozat 1.), 2020

Bűn és viszály (Bűn-sorozat 2.), 2020

Bűn és remény (Bűn-sorozat 3.), 2021

A Legenda bukása (Legenda-sorozat 1.), 2021

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-26-4

1. fejezet

Gabe

Huszonöt évvel korábban

A viharsziréna már szólt, amikor felkeltettem mamát.

– Mennünk kell. Azt mondták, keressünk menedéket.

Anyám valószínűleg eldugott egy üveget, mert mindegyiket, amit megtaláltam, kiöntöttem. De mégis, ott feküdt a kanapén, holtrészegen.

– Csak egypár perc – motyogta. – Aztán megyek melózni.

Ha nem aggódtam volna annyira a vihar miatt, talán nevettem volna. Akkor már egy éve nem volt munkája, és azt a kevés pénzét, ami volt… Nagyot nyeltem. Nem akartam erre gondolni.

– Az egész parkot kiürítik, mennünk kell.

Biloxiban laktunk, egy csomó ócska bádogviskó között, ami azt jelentette, hogy amikor erősen fújni kezdett a szél, és a tv-csatornák kiküldték a riportereiket, gyorsan találnunk kellett egy biztonságosabb helyet.

– Menj nélkülem. Utánad megyek – súgta, miközben a kezemet fogta, én pedig összeszorítottam az állkapcsom. – Jó kisfiú.

Kilencévesnek lenni rohadt szar volt. Nem voltam elég erős ahhoz, hogy felkapjam anyámat a kanapéról. Még nem. De idővel az leszek. Akkor majd senki sem fogja megmondani nekem, hogy mit tegyek, és azok a gyerekek, akik ellopták a cuccaimat a suliból hazamenet, se bírnak majd velem. Ökölbe szorítottam a kezem, és térdre borultam.

– Mama, kelj fel! Majd veszünk neked egy másik üveget, amikor már biztonságban vagyunk az óvóhelyen.

A véreres szeme ekkor nagyra nyílik, ahogy számítottam is rá.

– Hurrikánbuli van, vagy mi?

– Ja, valami olyasmi.

Nem volt az, de bármit hajlandó voltam mondani, csak hogy elinduljunk végre. Nem volt a legjobb anya a világon, de csak ő volt nekem. Szeretett. Komolyan. Ha arról lenne szó, engem választott volna, nem pedig a piát. Ebben biztos voltam.

– Oké, oké. Jövök. Csak hadd kapjam össze magam egy kicsit. Meg kell igazítanom a rúzsom.

Legurult a törött kanapéról, de nem hagyhattam, hogy tükörbe nézzen. Akkor sosem jutnánk ki a lakókocsiból. A rúzsa az arca közepéig volt elkenve, a szeme pedig úgy nézett ki mit egy mosómedvéé. Nem akartam a férfira gondolni, aki tegnap hozta haza lesírt sminkkel. Ahogy belépett a lakásba, egyből elkezdett alkoholt keresni. Hálásan feküdtem le aludni. Hálás voltam, hogy épségben hazaért. Megtanultam kizárni a zajokat, hogy tudjak aludni, de senki sem tudta volna átaludni a szirénákat. Annál hangosabbak voltak.

– Csodásan nézel ki mama, menjünk – hazudtam, remélve, hogy megbocsátja, mert már nem volt sok időnk.

– Oké, oké, megkeresem a táskámat.

Felkaptam a táskát az asztalról, ami tele volt befizetetlen számlákkal, meg mindenféle reklámokkal élelmiszerekről, amiket nem engedhettünk meg magunknak, mert anyám mindig elitta a pénzt, amit az állam küldött, és odaadtam neki. Csoda, hogy ebben a hónapban pont sikerült befizetnie a lakbért. Annyira gyűlöltem, amikor Tony, a lakókocsipark gondnoka megfenyegetett, hogy kihajít, és senkiháziaknak hívott minket. Vállamra dobtam a hátizsákom, amit megtöltöttem a fontos dolgainkkal. Nyolcvanhét dollár, amiről anyám nem tudta, hogy van. Kertészkedéssel, meg mindenféle alkalmi melóval gyűjtöttem össze. A majdnem kifogyott asztmainhalátora, az irataink, és egy kés, amit akkor találtam, amikor a 18-as telekről leléptek a lakók anélkül, hogy befizették volna a lakbért. Nem sok, de most elég.

Egy nap majd minden más lesz.

Egy nap majd lesz munkám, és kifizetem a tartozásainkat. Senki nem rúghat majd ki, mert mindig időben leszünk a lakbérrel. Egy nap majd lesz kaja a hűtőben, és talán még Nutter Butter keksz is lesz a fiókban.

Még mielőtt teljesen elvesztem volna a saját gondolataimban, anyám felkapta a táskáját, és kihúzta magát. Gyönyörű volt még mindig. Hosszú, szőkésbarna haja pont ugyanaz az árnyalat, mint az enyém. Ragyogó kék szempár, egy fél árnyalattal világosabb az enyémnél. Túl szép volt. Mindig bajban volt, amikor meglátta egy férfi a környéken.

– Menjünk, kölyök. Bulizzunk egyet.

Tudtam, hogy elszabadul majd a pokol, amikor rájön, hogy nincs pia az óvóhelyen. Csak rettegő emberek, akik attól félnek, hogy elveszítenek mindent, ha rosszabbodik a helyzet, márpedig azt mondták, rosszabbodni fog. De ezzel majd ott és akkor ráérek foglalkozni. Ahogy kiléptünk a törött ajtón, üvöltözést hallottam. Mary Jo, a kedves nő a szomszédból kiabált a pasijával, Carlnak, hogy siessen. Amikor meglátott engem, elmosolyodott.

– Vidd Gabe-et a gimi épületébe, Laurelee – mondta anyámnak.

– Kussolj, ribanc, foglalkozz a saját dolgaiddal.

A hasam görcsbe rándult. Egy halvány mosolyt eresztettem Mary Jo felé, bocsánatkérésképpen, de addigra folytatta a veszekedést Carllal.

– Ez a kurva azt hiszi, mindent tud. Nincsenek gyerekei, és van egy palija, aki gondoskodik róla. Nem tud szart sem.

Mama nem hozzám beszélt, de megfogtam a kezét, és megszorítottam. Lenézett a kezeinkre.

– Kicsit idős vagy már ahhoz, hogy fogd a kezem, nem gondolod, fiam?

Megráztam a fejem.

– Én vagyok a férfi a háznál. Megfoghatom a kezed, ha ettől biztonságban vagy.

Az arca ellágyult, és nagyokat pislogott.

– Jó gyerek vagy. Remek munkát végeztem veled.

A lakókocsiajtók összevissza csapkodtak a nagy szélben, ahogy az emberek mind az autóikhoz rohantak, és begyömöszöltek mindent, amit csak tudtak. Sietve mentünk tovább. Még a vihar előtt oda kell érnünk a menedékbe, és ha szerencsénk van, szendvicsek is lesznek ott, mint tavaly, amikor azt mondták, hogy hurrikán lesz, de akkor végül nem lett. Azok a szendvicsek finomabbak voltak, mint a kaja a suliban, pedig annál jobbat ritkán ettem.

Vihar ide vagy oda, jó nap ez a mai.

Már kint voltunk a parkolóból, amikor üvegcsörömpölést hallottam.

– Picsába! Fosztogatók – mondta mama, miközben elengedte a kezem, és körülnézett a rablókat keresve.

Egyszer már láttam ilyen embereket a tv-ben. Autókat égettek, és a rendőrségnek kellett megállítania őket. De az egyetlen sziréna, amit hallottam, a viharjelző volt.

– Remélhetőleg elkapják őket a rendőrök – nyugtattam anyámat, és továbbsétáltunk, de most már gyorsabban. A közeli gimnáziumba tartottunk, ott volt a menedék. Meg szendvicsek, remélhetőleg.

A hasam korgott, tegnap ebéd óta nem ettem semmit. A hétvégék a legrosszabbak. Általában félretettem a pénteki kajámból, hogy kibírjam a szombatot, majd vasárnaponként beszöktem a templomba gyümölcslevet és fánkot lopni. De ezen a héten Pat és a hülye bandája kiverték a kezemből a kaját a suliban, és beesett a kukák közé. Nem vehettem ki, mert Mrs. Evert észrevette volna, és már így is sokat kérdezősködött mamáról, meg az otthoni életemről.

Egypár lépésbe telt, mire hátrafordultam, és észrevettem, hogy anyám már nem mögöttem sétál. A rablók felé ment, akik éppen Charlie italboltját rabolták ki.

A francba!

Futva indultam felé.

– Mama, ne! Nem arra kell menni. Erre kell – a gimnázium felé mutattam. – Közeleg a vihar!

– Miféle ember jelenik meg egy buliban üres kézzel?

– Nincs semmiféle buli! Mama!

A süvítő szél elnyelte a hangom, anyám haját pedig az arcába fújta. Megragadtam a kezét, és rángatni kezdtem.

Az arca teljesen megváltozott, amikor másodjára fordult felém.

– Azt hiszed, elég nagy vagy ahhoz, hogy dirigálj nekem? Hát nem vagy az – lerázta magáról a kezem. – Ha annyira félsz a vihartól, akkor eredj. Majd találkozunk, amikor odaértem.

Ott álltam lefagyva, anyám pedig a káosz felé kocogott.

Egyedül hagyott. Hogy kifoszthasson egy kisboltot. Egy csapat bűnözővel.

Felnéztem az égre, haragosfekete és szürke felhők gomolyogtak. A szél csapkodta az arcomat, majd valami nedveset éreztem rajta. Nem tudtam, hogy eső-e, vagy könnyek, de nem érdekelt.

Itthagyott.

Addig tartottam rajta a szemem, amíg el nem tűnt.

Ekkor megszólaltak a szirénák. Rendőrszirénák.

Figyelmeztetnem kell!

De nem tudtam. Ahogy a banda meghallotta a szirénákat, elkezdtek kiözönleni a boltból. Mindenfelé futott egy rakás ember, kezükben annyi üveg, amennyit csak elbírtak. Egy nő, kezében egy üveggel, összeütközött egy férfival, és mindketten elestek. Az első rendőrautó megérkezett, elzárva az egyik utat a bejárattól. A tömeg ekkor elkezdett a másik irányba szaladni. Mindenki üvöltözött. A rendőrök pedig felfegyverkezve szálltak ki az autóikból. Hol van mama?

Észre sem vettem, hogy megmozdultam, egyszer csak a tömeg közepén találtam magam. Összevissza lökdöstek az emberek.

Még több rendőr. Még több sikoly. Nem láttam szinte semmit. Egy ember belém rohant, ettől a földre kerültem. A kezemet a fejem fölé tettem, és valaki akkorát rúgott az alkaromba, hogy nyomott hagyott.

– Mama! – kiabáltam segítségért, de a szél hangosabb volt nálam.

Elkúsztam, amennyire csak tudtam, amikor valaki megragadott a táskámnál fogva, és lábaimra emelt. Megkönnyebbülve fordultam meg, de amikor megláttam az arcát, egyből elmúlt az érzés. Nem anyám volt, hanem egy rendőr.

– Gyere, kisember, kiviszlek innen.

– De a mamám…

– Az üzletben van? – kérdezte az ingére akasztott rádiót keresve.

– Nem tudom. A menedék felé mentünk, de egyszer csak eltűnt.

– Ülj le a kocsinál! Visszajövök érted. Ne menj sehova!

Az autó felé lökött, majd egy SWAT kocsi jelent meg, mögötte egy rabszállítóval, pont, mint a filmekben.

Összekuporodtam az autó előtt, az eső pedig csak vert, ahogy a különleges egység elkezdte megbilincselni az embereket.

De mamát nem láttam sehol.

Amíg egyszer csak sikítást hallottam.

Úristen! Ne! Azt hittem egy pillanatra, hogy elhányom magam, ahogy a világ forogni kezdett velem.

Anyám egy törött üveggel hadonászott egy rendőr felé, a másik kezében pedig piákat tartott.

– Ne, mama! Ne!

Ekkor jöttem rá, hogy a sikoly én voltam. De senki sem hallotta az üvöltő széltől. És senki sem állíthatta meg anyámat abban, hogy megszerezze azokat az üvegeket.

Vagy mégis. Egy második rendőr jelent meg mögötte, megragadta és kiütötte a törött üveget a kezéből. Kirúgta a lábait, és bilincsbe verte. Az üvegek szilánkokra törtek, ahogy leestek a földre. Anyám a földön fekve rángatózott, próbált kiszabadulni. Majd miközben odavezették a megbilincselt emberek sorába, mindenkit leköpött, aki a közelébe ment.

Tudtam, hogy ettől a pillanattól kezdve semmi sem lesz már olyan, mint régen.

Hogy mama börtönbe fog menni. Ez azt jelentette, hogy én árvaházba kerülök.

Megígérte, hogy ez nem fog megtörténni. Hogy sosem hagyná, hogy elvegyenek tőle. Hazudott. Ott ültem, összekuporodva a rendőrautó előtt, a viharban, és könnyek lepték el az arcomat. Örültem, hogy esett, így legalább senki sem látta, hogy sírok. Végignéztem, ahogy a rabszállító kocsi felé vezették az anyámat, és mindvégig arra számítottam, hogy pánikolva fogja kapkodni a fejét. Aggódva, az egyetlen fiát keresve.

De kár volt remélnem.

Vissza sem nézett.

2. fejezet

Scarlett

Napjainkban

Csak bámulom Gabriel Legendet, a férfit, aki alig pár perce még bennem volt, és most úgy rohan ki az irodájából, mintha démonok kergetnék.

De semmiféle démonok nincsenek ebben a szobában.

Csak én.

A térdem elgyengül, ahogy az asztal felé botladozom. Az egész testem bágyadt még a szextől, de úgy érzem, jéggé dermedek. Mintha ezer darabra hullanék ezen a szőnyegen.

Ez a kibaszott szőnyeg.

Az ujjaim lecsúsznak az asztalról, ahogy seggre esem ezen az átkozott perzsaszőnyegen, ahol a történet elkezdődött. De persze nem a szőnyeg tehet róla, hogy összetörik a szívem. Hanem Ő.

Téged akarlak a világon a legjobban. De nem lehetünk együtt.

– Hogy mondhatja ezt? – súgom bele az üres szobába. – Mi az, hogy csak úgy… lelép?

Nincs válasz.

Menj, Scarlett. Menj, és ne gyere vissza. Mi ketten nem lehetünk együtt. Fájó szavai pár perccel ezelőttről még visszhangzanak a fejemben.

A térdemre hajtom a fejem, és visszagondolok az arcára, a fájdalomra, aztán az ürességre.

Kizárt. Lezárt. Mindent lezárt.

Valaki bekopog, majd szinte egyből benyit. Nincs elég időm lábra állni, így hát Q meglát, ahogy a földön ülök összeomolva, mint egy ostoba kislány, aki a rossz srácba zúgott bele.

Felugrom, és majdnem elvesztem az egyensúlyom. Kitartja felém a kezét, segíteni próbál, de én meghátrálok, bele az asztalba. Rohadtul fáj, ahogy a csípőmbe beleáll a sarka. Mély levegőt veszek, és csukott szemmel a fizikai fájdalomra koncentrálok, azt legalább fel tudom dolgozni. Mert ami ebben az irodában történt, azt sosem fogom tudni.

Q egy ideig csak hallgat, feltételezem, arra vár, hogy kinyissam a szemem. Egy pillanatba telik, míg összeszedem magam, aztán felegyenesedem, és ránézek. A büszkeségem ugyan lehet, hogy teljesen összetört, de nem fogom hagyni, hogy sírni lásson. Egyikük sem láthat sírni.

Egész életemben páncélt hordtam. Azt a fajta páncélt, amit akkor vesz fel az ember, amikor utcára lép, mert a sok bulvárlap szétszed, hogyha nem ízlésük szerint való az öltözetem.

Q semmi a nyilvános megaláztatáshoz képest. Legalábbis ezzel áltatom magam.

– Mennem kell – mondom, a hangom magabiztos, de magamban imádkozom, hogy a könnyeim ne eredjenek még el.

– Csak nyugodtan, Ms. Priest. Ahogy csak kívánja.

Büszke vagyok a határozott lépéseimre, ahogy Q felé indulok, annak ellenére, hogy mennyire fáj a csípőm meg a szívem.

– Mondja meg a barátnőimnek, hogy közbejött valami. Mondja meg nekik, hogy… – az ajtóra pillantok, mielőtt nagy nehezen a szemébe nézek – hogy holnap találkozom velük.

Q sajnálattal, de mégis figyelmesen néz.

– Tudta, hogy ez fog történni, ugye?

Q arca meglepett.

– Nem tudom, mire céloz, Ms. Priest.

– Persze – mondom gúnyosan. – De ne aggódjon, a klub most már biztonságban van. Remélem megérte.

Megindulok a kijárat felé, de Q gyengéden megfogja a karom.

– Nem tudom pontosan, mi történt itt, de sejtem. Higgye el, a klubnak ehhez semmi köze. Komolyan mondom.

Lassan megfordulok, és tanulmányozni kezdem az arcát.

– Akkor ez mégis mi a franc volt?

A hangom megremeg az utolsó szónál. Tudom, hogy ketyeg az óra, és már nem sok időm van, amíg sírni kezdek. Valamiért mégis válaszra várok. Jogom van tudni, hogy miért tette ezt Legend.

Q összepréseli az ajkát.

– Jobb lesz így. Magának is. Bízzon bennem.

Ha másmilyen nő lennék, teljes erőből megpofoznám.

– Nem bízom egyikükben sem.

Az összes maradék büszkeségemet magamra erőltetve felszegem az állam, és kivonulok a Legendából, most már utoljára.

Basszátok meg mind.

Ahogy beülök az autóba, egyből zokogni kezdek.