A fordítás az alábbi mű alapján készült:

L.J. Shen: Playing With Fire, 2020

Fordította

BOZAI ÁGOTA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A csóktolvaj, 2020

A jövő zenéje, 2020

Szenzációs szerető, 2020

Copyright © 2020. PLAYING WITH FIRE by L.J. Shen

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-18-9

Chelének és Lulunak

„Sosem késő azzá lenned, ami lehettél volna.”

GEORGE ELIOT

ZENÉK

My Chemical Romance – Helena

Bikini Kill – Rebel Girl

Blondie – Atomic

Sufjan Stevens – Mystery of Love

Rag’n’Bone Man – Human

Healy – Reckless

Powfu – Death Bed

ELŐSZÓ

Grace

Az egyetlen tárgy, ami teljesen épen maradt a tűz után, néhai anyám lángmintás gyűrűje volt.

Olcsó darab; műanyag tojásban lehet hasonlót kapni bevásárlóközpontok automatáiból, ha betolsz egy dollárt a gépbe. Savvy nagyi azt mondta, anya mindig is azt akarta, hogy az enyém legyen.

A tűz a szépséget, a dühöt, az újjászületést jelképezi, magyarázta. Kár, hogy az én esetemben életem tönkretételén kívül semmi mást nem szimbolizált.

Nagyi esti meséket mondott nekem a hamvaiból feltámadó főnixről. Azt mondta, Momma ezt akarta magának; azt, hogy minden reménytelennek látszó helyzetből felálljon, mindenből jól jöjjön ki.

Anyám meg akart halni, és mindent újra akart kezdeni.

De csak az egyiket érhette el.

És én? Nekem mindkettőből jutott.

Grace

2015. november 17.

Tizenhat évesen

Amikor először felébredtem a kórházi ágyon, arra kértem a nővért, hogy segítsen visszahúzni a gyűrűt az ujjamra. Ajkamhoz emeltem, kívánságot súgtam neki, ahogy nagymama tanított.

Nem azt kívántam, hogy a biztosítási pénzt minél hamarabb fizessék ki, vagy hogy szűnjön meg a világon a szegénység.

Azt kívántam, hogy a szépségemet kaphassam vissza.

Nem sokkal később elájultam. A puszta létezés is kimerítő volt. Látogatók özönlöttek a szobámba, félálomban beszélgetésfoszlányokat hallottam.

– …a legszebb lány Sheridanben. Szép ívű orr. Feszes ajkak. Szőke, kék szemű. Égbekiáltó szerencsétlenség ez, Heather. Kár érte.

– Modell is lehetett volna.

– Nagyon sajnálom. Nem tudja, mire ébred.

– Már nem Kansasben van szegény Dorothy-Grace.

Lassan jöttem ki a mesterséges kómából; nem tudtam, mi vár rám a másik oldalon. Úgy éreztem, mintha üvegszilánk-tengerben úsznék. A legkisebb mozdulat is fájt. Látogatók – osztálytársak, legjobb barátnőm, Karlie és a barátom, Tucker – jöttek és mentek; megpaskolták a vállamat; lassan, vontatottan beszéltek hozzám, mintha egészen kicsi gyerek lennék, és elakadt a lélegzetük döbbenetükben. Nekem közben végig csukva volt a szemem.

Alig voltam tudatában annak, hogy tudatomnál vagyok; hallottam őket hebegni, sírni, felszisszenni.

A régi életem – iskolai játékok, pompomcsapat-edzés, lopott csókok Tuckerrel a tribünön – elérhetetlennek, valószerűtlennek tűnt. Édes-kegyetlen varázslat, ami addig rajtam volt, de valahogy lekerült rólam.

Nem akartam szembenézni a valósággal, ezért nem nyitottam ki a szememet akkor sem, amikor már ki tudtam volna nyitni.

Csak a legutolsó pillanatban szántam rá magamat.

A legutolsó pillanat akkor jött el, amikor Tucker belépett a kórházi szobámba és levelet csúsztatott a takarón erőtlenül szétterülő ujjaim alá.

– Bocsáss meg – mondta elcsukló, rekedtes hangon. Ekkor hallottam először elfáradtnak, elbizonytalanodottnak. – Ezt nem tudom tovább csinálni… és nem tudom, mikor ébredsz fel. Ez nem fair. Nem ezt érdemlem. Túl fiatal vagyok ahhoz, hogy… – Elhallgatott, a székláb a padlót karistolta, ahogy felállt. – Szóval… Nagyon sajnálom. Oké?

Meg akartam mondani neki, hogy ezt hagyja abba.

Be akartam vallani neki, hogy ébren vagyok.

Élek.

Jól vagyok.

Majdnem.

Hogy csak időt akarok nyerni, mert nem merek még szembenézni az új énemmel.

Nem nyitottam ki a szememet. Hallottam, ahogy kimegy.

Percekkel az után, hogy becsukta maga mögött az ajtót, kinyitottam a szememet, és átengedtem magamat a sírásnak.

Eltelt a nap, amikor Tucker levélben szakított velem. Másnap elhatároztam, hogy szembenézek a megmásíthatatlan valósággal.

Nővér lépett be a szobámba, halkan, mint egy kisegér; sietős, hatékony mozdulatokkal. Óvatosság és kíváncsiság volt a tekintetében, mintha valami ágyhoz kötött szörnyeteg lennék. Abból, hogy olyan hamar bejött, arra következtettem, számítottak rá. Tudták, hogy ki fogom nyitni a szememet.

– Jó reggelt, Grace. Már vártunk. Jól aludtál?

Bólintani próbáltam, de rögtön megbántam az elbizakodottságnak ezt a mozdulatát. Szédültem, forgott velem a világ. Úgy éreztem, lázam van és az egész testem feldagadt. Arcomat gézpólya borította; ezt már akkor is éreztem, amikor először magamhoz tértem. Apró lukakat hagytak orrlukaimnak, szememnek és számnak. Úgy nézhettem ki, mint egy múmia.

– Ezt a kis bólintást igennek veszem! Éhes vagy? Szeretnénk kivenni a szondát, hogy ehess. Küldök valakit, hoz neked rendes ételt. Ha jól tudom, ma marhapástétom van rizzsel és banántorta. Kérsz, kicsim?

Elhatároztam, hogy feltámadok poraimból, ezért minden testi és lelki erőmet összeszedve válaszoltam.

– Köszönöm, az nagyon jó lenne, ma’am.

– Egy szempillantás és visszajövök. Ó, és van még egy hírem neked. Ma van a nagy nap. Doktor Sheffield végre leveszi a kötést – mondta, és érezni lehetett a szavain, hogy lelkesedése tettetett.

Szórakozottan megérintettem a gyűrűt az ujjamon. Egyáltalán nem álltam készen arra, hogy szembenézzek új testemmel, új önmagammal. De mindegy, hogy készen álltam, vagy nem, már itt volt az ideje. Magamnál voltam, tudatom tiszta, és muszáj volt szembenéznem a valósággal.

A nővér feljegyezte, amit fel kellett jegyeznie, majd sietve távozott. Egy órával később dr. Sheffield és a nagymamám érkezett. Nagyi pokoli elgyötörtnek látszott. Komor volt, ráncos és kialvatlan; hiába vette fel vasárnapi ruháját, rosszul nézett ki. Tudtam, hogy a tűz óta szállodában él, és ádáz harcban áll a biztosítótársasággal. Borzasztóan sajnáltam, hogy mindezt egyedül kell végigcsinálnia. Ha valamit el kellett intézni, többnyire én beszéltem, én tárgyaltam.

Nagyi megfogta a kezemet, és a mellkasához húzta. Szíve vadul lüktetett a bordák kosarában. Bőrkeményedéses, remegő ujjaival letörölgette a könnyeit.

– Akármi történjen is, én itt vagyok neked. Hallod, Gracie-Mae?

Ujjai megdermedtek a gyűrűmön.

– Visszahúztad. Újra viseled.

Szája tátva maradt a csodálkozástól.

Bólintottam. Attól féltem, ha kinyitom a számat, sírva fakadok.

– Miért?

– Az újjászületés – feleltem teljesen egyszerűen. Nem haltam meg, mint Momma, de muszáj feltámadnom hamvaimból.

Dr. Sheffield közöttünk áll. Torkát köszörüli, hogy rá figyeljünk.

– Készen állsz? – kérdi mentegetőző mosollyal.

Hüvelykujjal jelzem, hogy igen.

Most kezdődik életem hátralévő része…

Lassan veszi le a kötést. Módszeresen. Lehelete az arcomat éri; kávé-, szalonna-, menta- és kórházszag. Gumikesztyű és fertőtlenítőszer. Arckifejezése nem árulja el az érzéseit, bár eléggé kételkedtem abban, hogy vannak egyáltalán érzései. Neki én csak egy páciens vagyok.

Egyetlen szóval sem biztatott, nem vigasztalt, miközben néztem, ahogy a hosszú, fehér szalag tekereg és egyre hosszabb lesz a szemem előtt. Dr. Sheffield a gézzel együtt távolította el reményeimet és álmaimat. Minden csuklómozdulatára egyre gyengébben vettem a levegőt.

Próbáltam lenyelni a könnyek gombócát; vigaszt akartam, ezért siklott a tekintetem a nagyira. Mellettem állt, fogta a kezemet; tartása merev, mintha nyársat nyelt volna, feje magasan.

Jeleket kerestem arckifejezésében.

Ahogy a kötszer halomba gyűlt a padlón, nagymamám arcán rémület, fájdalom és szánalom jelent meg. Mire arcom egy részét levegő érte, már úgy nézett ki, mint aki legszívesebben nagyon kicsire zsugorodna, és eltűnne. Én is ezt akartam. Könnyek égették a szememet. Ösztönösen el akartam kerülni a sírást, azt mondogattam magamnak, hogy nem számít. A szépség hűtlen barát; a végén úgyis mindig eltűnik – és sosem jön vissza akkor, amikor a legnagyobb szükséged lenne rá.

– Mondj valamit! – Hangom halk, telített és kibírhatatlanul nyers. – Kérlek, nagyi! Mondd meg!

Születésem pillanatától fogva élveztem külsőm előnyeit. A Sheridan High osztálytermei, folyosói, sportpályái Grace Shaw-ról szóltak. Modellügynökség emberei szólítottak le minket, nagyit és engem, amikor Austinba látogattunk. Én voltam a legjobb színésznő az egész iskolában és a pompomlányok csapatának tagja lettem. Teljesen nyilvánvaló volt, szinte elvárás, hogy a jövő útját külsőm kövezi ki előttem. Hajam olyan dús, aranyszőke volt, mint a toszkán napfény; orrom kicsi és formás, ajkam telt. Tudtam, hogy ez a test az én kilépőm ebből a városból. Jegy a jövőbe. Csak oda.

– Az anyja semmirevaló nőszemély, de szerencsére Grace csak a szépségét örökölte – hallottam egyszer, ahogy Mrs. Phillips rólam beszélt Mrs. Contrerasnak a kisboltban. – Reméljük, jobb sorsra jut, mint az a nőcske.

Nagyi elfordította a fejét. Ilyen rossz a helyzet? A kötés már teljesen eltűnt rólam. Dr. Sheffield fejét oldalra biccentve vizsgálta az arcomat.

– Szeretném előrebocsátani, hogy ön nagyon szerencsés ifjú hölgy, Miss Shaw. Amin két hete keresztülment… abba sokan belehaltak volna. Ami azt illeti, nagy csoda, hogy még köztünk van.

Két hete? Tizennégy napja fekszem ebben az ágyban?

Értetlenül, üres tekintettel néztem rá. Nem tudtam, mit néz.

– Az égett területek még nagyon érzékenyek. Ne feledje, hogy a bőr gyógyulása hosszas folyamat, és a gyulladás idővel csökkenni fog. Számos lehetőség van az állapot javítására; plasztikai sebészeti megoldások…, szóval kérem, ne csüggedjen el. Szeretné látni az arcát?

Félbólintással jeleztem igent. Túl kell lennem ezen. Látnom kell, mivel állok szemben.

Dr. Sheffield felállt, a helyiség másik végébe ment, egy kis szekrényből tükröt vett elő. Nagymamám a vállamra borult, sovány testét zokogás rázta. Nyirkos kezével satuba fogta ujjaimat.

– Most mit csináljak, Gracie-Mae?! Ó, szentséges ég!

Születésem óta először öntött el a düh. Ez az én tragédiám, az én életem. Az én arcom. Engem kell vigasztalni. Nem őt.

Dr. Sheffield minden közeledő lépésétől egyre lejjebb süllyedt a szívem. Mire az orvos az ágyam mellé ért, a szívem tompán lüktetett valahol a lábam előtt. Kezembe adta a tükröt.

Arcom elé emeltem, behunytam a szememet, háromig számoltam, és hagytam, hogy a szemhéjam lassan felemelkedjen.

Nem akadt el a lélegzetem.

Nem sírtam.

Egy hang nem jött ki a torkomon.

Egyszerűen néztem az előttem levő személyt. Idegen volt. Nem ismertem. És ha ismertem volna, valószínűleg akkor sem akartam volna barátkozni vele. Néztem, ahogy a sors a képembe nevet.

A rút, és nagyon kellemetlen igazság: anyám túladagolásban halt meg, amikor én még csak hároméves voltam.

Nem született újjá, pedig nagyon vágyott rá. Nem kelt fel saját hamvaiból.

És ahogy az arcomat elnéztem, teljes bizonyossággal tudtam, hogy én sem fogok.