A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Megan Goldin: Escape Room, 2020

Fordította: Goitein Zsófia

Copyright © 2020 by Megan Goldin. All rights reserved.

Hungarian translation © Goitein Zsófia

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Váry Orsolya

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-76-6

Ez a könyv azoknak szól, akiket valaha
gyengévé tettek, eltiportak vagy becsméreltek.

„A legmagasabb szintű kiválóság
az ellenség ellenállásának
harc nélkül való megtörésében rejlik.”
Szun-ce

ELSŐ

A LIFT

Harmincnégy órával korábban

Vincent érkezett utoljára. Sötét nagykabátja meglibbent, ahogy keresztülsétált az előtéren. A másik három ember a bőrkanapé előtt állt. Nem vették észre, hogy Vincent megérkezett. Háttal a bejáratnak telefonáltak, e-maileztek, és csendben tűnődtek, hogy miért hívták őket megbeszélésre péntek este az utolsó pillanatban, ráadásul egy kietlen, dél-bronxi irodaépületbe.

Vincent végigmérte őket a távolból, aztán elindult feléjük. Az évek során ők négyen több időt töltöttek együtt, mint külön. Vincent majdhogynem jobban ismerte őket, mint saját magát. Ismerte a titkaikat, és pontosan tudta, hogy mikor hazudnak. Volt olyan, amikor úgy érezte, hogy senkit nem vet meg jobban, mint ezt a három embert. Jó eséllyel ők is ugyanezt érezték vele szemben. Most mégis szükségük volt egymásra. A sorsuk gyakorlatilag eggyé vált.

Sylvie arckifejezése olyan volt, mint mindig. Amolyan flegma ringyós. Sötétszőke, feltűzött haja még jobban kihangsúlyozta zöld szemét. Úgy nézett ki, mint egy modell. Kamaszkorában az is volt. Arckifejezéséről lerítt, hogy nem örül, amiért iderángatták, ugyanis a párizsi útjára kéne csomagolnia. Mosolygott, mintha minden a legnagyobb rendben lenne, mert ebben a férfiak uralta szakmában kénytelen volt elsajátítani ezt a képességet. A férfiak nézhetnek csúnyán vagy mérgesen, de a nőknek minden helyzetben mosolyogniuk kell.

Sylvie jobbján állt Sam. Sötétszürke öltönyt, fehér inget és fekete nyakkendőt viselt. Rövidre nyírt, szőke hajához kifejezetten illett a borosta. Állkapcsa megfeszült a félelemtől. Azóta érzett kínzó fájdalmat a mellkasában, hogy úton idefelé telefonált neki a felesége, Kim. Az asszony mérges volt, amiért a férje nem utazik vele Antiguába, mindezt egy előre nem tervezett találkozó miatt. Ki nem állhatta, hogy a férfi előbbre valónak tartja a munkát, mint a lányaikat és őt.

Jules egy kicsit távolabb állt tőlük. Mentolos cukorkát szopogatott, hogy elfedje az alkoholszagot. Burgundikék selyem nyakkendője még jobban kiemelte sötétbarna szemét. Sötét haját hátrafésülte, akár egy ötvenes évekbeli filmsztár. Általában vodkát ivott, mert annak nincs szaga, és nem pirul ki tőle, de most messziről is látszott az arca színén, hogy ezúttal mást fogyasztott. A kocsijában lévő minibárból kifogyott a vodka, ezért kénytelen volt whiskyt inni. Az üres üvegek ott csörögtek az aktatáskájában.

Amíg várták a megbeszélést, mindannyian ugyanarra a paranoid következtetésre jutottak, miszerint tőrbe csalják őket. Csendben, a központtól távol fogják derékba törni a karrierjüket.

Ők legalábbis ezt tennék fordított esetben.

Egy eldugott irodaházban tartott péntek esti megbeszélés után jó eséllyel megszorító intézkedések és a titoktartási megállapodás aláírása következik.

A cég létszámleépítést tervezett, és ők hárman pontosan tudták, hogy esélyesek az elbocsátásra. Ezt persze nem osztották meg egymással. Mindenki a telefonjába merült, és fel sem tűnt nekik, hogy egyedül vannak az előtérben. Annak sem tulajdonítottak nagy jelentőséget, hogy befelé jövet állványokat és darukat láttak.

Sam ellenőrizte a bankszámláját, amíg várakozott. A negatív mérleg láttán viszolygás fogta el. Minden pénzt kivett, hogy kifizesse Kim hitelkártya-tartozását. Ha elveszíti az állását, végképp meg kell húzni a nadrágszíjat. Két-három hónapot talán kihúz, de utána el kell adnia néhány vagyontárgyat, ami végképp tönkretenné anyagilag. Már a gondolat is kiborította. A tárgyak egy része ugyanis jóval kevesebbet ér, mint amennyiért megvette őket.

Amikor Sam legutoljára ilyen hatalmas összegű számlát kapott, azonnal csökkentette Kim hitelkártyakeretét. Kim akkor jött rá, amikor a Madison Avenue bevásárlóközpontban egy tizenegyezer dolláros Hermès táskát akart venni, és a rendszer elutasította a hitelkártya-tranzakciót. Mindez a barátnői előtt történt, így mélységesen megalázva érezte magát.

Miután hatalmasat veszekedtek aznap éjjel, Sam vonakodva, de felemelte az asszony hitelkártyakeretét. Mi több, azóta szó nélkül fizeti a felesége összes kiadását. Akkor is, ha emiatt súlyos adósságot halmoz fel. Akkor is, ha emiatt a szívroham kerülgeti.

Sam tudta, hogy a felesége leginkább unalomból és figyelemfelkeltésből vásárol. Folyton panaszkodott, hogy Sam sosincs otthon, és nem segít az ikrekkel. A férfi erre közölte, hogy nem véletlenül hívtak házvezetőnőt. Pontosabban hármat, méghozzá két éven belül. A harmadik sírva hagyta el a házat Kim hisztériás természetére hivatkozva.

A feleségének soha semmi nem volt jó. Ha Sam platina nyakláncot vett neki, akkor aranyat akart. Ha a férje Londonba vitte, akkor inkább Párizsba ment volna. Ha kapott egy BMW-t, akkor pedig Porsche kellett neki.

Sam csak akkor volt képes kielégíteni az asszony luxusigényeit, amikor jó fizetést kapott. A cég viszont jelentős bevételkiesést könyvelt el, és karácsony óta az a hír járta, hogy átszervezés lesz. Így aztán mindenki tudta, hogy lóg a levegőben a létszámleépítés.

Samnek kétsége nem volt afelől, hogy a felesége faképnél hagyja, ha a férfi nem finanszírozza tovább a fényűző életvitelt. Teljes felügyeleti jogot követel a lányok felett, és majd úgy neveli őket, hogy gyűlöljék az apjukat. Kim szemet hunyt a férje félrelépései miatt, és simán együtt élt a tudattal, hogy a férje hűtlen, de azt sosem bocsátaná meg, ha anyagilag nem kapna meg mindent.

Sam hallotta meg elsőként az előtérből érkező lépteket. Hosszú, sietős léptek voltak ezek. Mintha késésben lenne az illető. Megfordult, és látta, hogy a főnök az. Vincent állkapcsa megfeszült, és a tartásán is látszott, hogy ideges. Szó nélkül lépett oda hozzájuk.

– Már majdnem elkéstél – jelentette ki Sylvie.

– Nagy a forgalom – Vincent úgy nyúlt a kabátja belső zsebébe, mint azok, akik nemrég szoktak le a dohányzásról. Cigaretta helyett a szemüvegét vette elő, aztán megnézte a telefonon érkezett üzenetet.

– Mindannyian tudjátok, hogy miért gyűltünk össze?

– A HR-től érkező e-mail nem volt valami bőbeszédű – jelentette ki Sam. – Azt írtad az üzenetben, hogy kötelező megjelennünk. Hogy ez mindennél fontosabb. Nos, itt vagyunk, úgyhogy talán felvilágosíthatnál minket, Vincent. Mi olyan sürgős, hogy el kell halasztanom miatta az antiguai utazásomat?

– Ki volt már közületek szabadulószobában? – kérdezte Vincent.

– Most szívatsz? – kérdezett vissza Sam. – Komolyan azért kellett lemondanom a feleségem álomnyaralását, hogy csapatépítőn vegyek részt? Remélem, tudod, hogy ez viccnek is rossz!

– Csak egy óra – mondta Vincent nyugodtan. – A jövő péntek bónusznap. Talán egyetérthetünk abban, hogy a bónusznap előtt mindenkinek a legjobb formáját kell hoznia. Főképp a jelenlegi helyzetben.

– Akkor gyerünk! – sóhajtott Sylvie.

Éjjel indulna Párizsba. Még sok ideje lesz összepakolni.

Vincent a kivilágított, nyitott ajtajú, tükörfalú, márványpadlós lifthez vezette őket.

Beléptek. Mielőtt megfordulhattak volna, az ajtó becsukódott a hátuk mögött.

MÁSODIK

SARA HALL

Már egy nyakkendő kötése is sokat elárul. Richie olasz, vörös alapon aranycsíkos selyem nyakkendője hűen tükrözte viselőjének arroganciáját. Ennek a férfinak aztán van egója.

Igazság szerint enélkül is pontosan tudtam, hogy a fickó egy barom. Idegességemet mosollyal leplezve beléptem a tárgyalóba, ahol az állásinterjú folyt, de ez az alak még ahhoz sem vette a fáradságot, hogy köszöntsön. Vagy legalább felálljon a bőrszékéből, ahonnan alaposan végigmért.

Elkönyveltem ügyeletes szemétládának, miközben pontosan tudtam, hogy le kell nyűgöznöm, ha azt akarom, hogy az enyém legyen a munka. Bemutatkozásképp magabiztosan felé nyújtottam a kezem, mire viszonzásul jóval erősebben szorította meg, mint kellett volna. Talán így akart emlékeztetni, hogy ugyanolyan könnyen derékba tudja törni a karrierem, mint az ujjcsontjaimat.

Richard Worthingtonként mutatkozott be. Pontosabban III. Richard Worthingtonként. A frizurája is legalább kétszáz dollárba került. Tükörsimára borotvált arca és vajnál is puhább keze volt. A húszas évei végén járhatott, így nagyjából öt évvel lehetett nálam idősebb.

Miután végeztünk a kézfogással, Richie hátradőlt a székén, és szórakozottan végigmért, miközben helyet foglaltam vele szemben.

Azon gondolkodtam, mit lát bennem. Vajon egy szerencsétlen, közgazdász diplomás lányt, akiből nem nézi ki, hogy egyetemet végzett, vagy első látásra is intelligensnek és rátermettnek tart?

Külsőre igen komolynak és megnyerőnek tűnhettem. Fényesbarna, vállig érő hajamat mesterfodrász vágta, tekintetemből sugárzott az értelem, és vadiúj dizájnerkosztümöt viseltem, amit nem engedett meg a költségkeretem, ezért a Louboutin cipőt már kölcsön kellett kérnem. Mivel egy fél számmal kisebb volt, mint a lábam, igencsak szorított.

Mély levegőt vettem, és próbáltam minden porcikámból magabiztosságot sugározni. Be akartam bizonyítani, hogy én vagyok a legjobb jelölt. Akkor végre teljesülne az álmom, és a Wall Streeten dolgozhatnék. Bármit megtennék, hogy ne rontsam el.

Richie sötétszürke öltönyt viselt, fehér inggel. A mandzsettagombja H betűjéből tudtam, hogy Hermès. Csuklóját egy harmincezer dollárt érő Audemars Piguet óra díszítette. Akinek volt hozzá szeme, rögtön kiszúrta, hogy vérbeli Wall Street-dolgozóval áll szemben.

Egy szót sem szólt, ezért kínosan vártam, hogy végigolvassa az önéletrajzomat. Csak úgy suhogott a keze között a két oldal, amely gyakorlatilag az egész életemet összefoglalta. Az volt a gyanúm, hogy most először olvassa. Amikor végzett, ismét alaposan végigmért a papírok mögül. Olyan kéjsóvár pillantással illetett, mintha egy szajhát méregetne a bordélyházban.

– Úgy néz ki, mintha fázna. Szeretné, hogy kikapcsoljam a légkondicionálót? – kérdezte vigyorogva, miközben lejjebb pillantott. Zavarba hozott a kérdés, ezért gyorsan követtem a tekintetét. Mondanom sem kell, hogy a felsőmön keresztül is jól láthatóan megkeményedett mellbimbómon legeltette a szemét. Kínomban rögtön elpirultam, mire szélesebben vigyorgott. Egyértelmű volt, hogy örül a zavaromnak.

Persze nem hagyta ennyiben. Még hidegebbre állította a hőmérsékletet, hogy újabb fizikai reakciót váltson ki belőlem. Olcsó trükk. Biztos voltam benne, hogy más női jelentkezőkkel is játszott már ilyet.

Megint elpirultam. Richie örült, hogy ismét zavarba hozott, miközben alaposan végigmért, amennyire ülve lehetséges. Vagyis az üvegasztalon keresztül felmérte a keresztbe tett lábam formáját és a csípőm szélességét. Számára én nem egy ígéretes jelentkező voltam, hanem csak egy friss hús.

Úgy tettem, mintha ügyet sem vetnék az idiótaságaira, és nem venném észre, hogy a fickó szemérmetlenül bámul. Állásinterjúra mentem, és nem voltam hajlandó szem elől téveszteni a célt.

Napok óta készültem rá, még Richie-nek is utánanéztem. A Princetonon diplomázott, de nem folytatta az osztott képzést, így csak főiskolai diplomát szerzett, ami azt jelenti, hogy tanultabb voltam nála. Viszont a Princeton a Borostyán Liga tagja. Bár országosan elismert egyetemen végeztem, a Borostyán Ligát semmi nem veri kenterbe.

Ha valaki a Princetonon diplomázik, az minden szempontból megváltja a jegyét az első sorba. Ezt ő is pontosan tudta, és minden kapcsolatot felhasznált, hogy jó állása legyen. Mindennek hét éve, amikor virágzott a piac, és bárki feljebb juthatott a vállalati ranglétrán, ha nem volt olyan hülye, hogy kétszer egymás után ugyanazt a nyakkendőt vegye fel. És persze, ha voltak kapcsolatai.

Míg vártam, hogy Richie feltegye az első kérdést, majd szétvetett az ideg. Márpedig úgy kellett tűnnöm, mint aki érti a dolgát. A látszattal nem volt gond, ezt pontosan tudom. Konkrétan adósságba vertem magam, hogy megvegyem a dizájnerkosztümöt.

Ez volt a legszebb darab, amit valaha viseltem, és persze a legdrágább is. Befektetést láttam benne. Úgy gondoltam, hogy ha megkapom az állást, azonnal megtérül. Sőt, még marad is bőven pénzem. Tíz éven belül hét számjegyű fizetésem lesz.

Amikor még otthon, Chicagóban felpróbáltam a kosztümöt, attól tartottam, hogy túl nőies lesz. Túl szexi. Márpedig én azt akartam, hogy komolyan vegyenek. Nehéz megtalálni az egyensúlyt, amikor az ember nőként megy állásinterjúra. Túl rövid a szoknya? Túl szűk a blézer? Ahogy méregettem magam a tükörben, az eladó megnyugtatott, hogy befolyásos főnöknek tűnök benne. Amikor átnyújtottam neki a hitelkártyámat, gombóc nőtt a torkomban a kosztüm árának láttán, de aztán megnyugtattam magam, hogy az első fizetésem több lesz, mint ez a darab.

Miután leapasztottam a hitelkártyát, a kölcsönkapott pénzből befestettem és levágattam a hajam, amit Richie kérdésére várva idegesen lesöpörtem a vállamról.

Papíron én voltam az ideális jelölt. A munkaköri leírás minden pontja illett rám. Summa cum laude minősítéssel diplomáztam. Kitűnő volt az átlagom. Egy chicagói befektetési banknál voltam gyakornok. A referenciákban ódákat zengtek rólam. A tanáraim szerettek, és ennek hangot is adtak a referencialevélben. Okos, motivált, eredeti gondolkodású embernek tartottak, és úgy gondolták, hogy főnyeremény lennék az engem foglalkoztató cég számára.

Egészen addig biztos voltam benne, hogy jó esélyem van az állásra, amíg meg nem láttam Richie unott képét, és el nem kezdődött az interjú.

– Szóval Chicagóból jött – ezt úgy mondta, mintha egy másik földrészről beszélne.

Bólintottam. Az órájára nézett. Rossz előjel.

– Üzleti útra mentem oda.

Kis híján rávágtam, hogy tudom, ugyanis eredetileg úgy volt, hogy ama bizonyos üzleti út közben fogunk találkozni az interjú miatt. A legutolsó pillanatban mondta le azzal az indokkal, hogy sajnos nagyon zsúfolt a napja, ezért nem tud nekem időt szorítani. Aztán négy nappal később a HR-esük felhívott, mintha mi sem történt volna.

– Mr. Worthington találkozni szeretne önnel szerdán a New York-i irodában.

Mindezt úgy adta elő, mintha őszentsége a pápához hívna audienciára.

Azt persze nem ajánlották fel, hogy fizetik a repülőjegyemet New Yorkba, én pedig kínosnak éreztem volna, hogy rákérdezzek. Pedig nagyon jól jött volna, ha átvállalják az útiköltséget, ugyanis a főszezonra való tekintettel az egekbe szöktek a repjegyárak. Ezek után inkább vonattal mentem a Penn állomásig. Huszonegy órás rémálom következett. A mellettem utazó fickó úgy horkolt, hogy alig aludtam.

– Elmentem egy Cubs–Yankees meccsre. Most voltam először a Wrigley Fieldben. Hihetetlen élmény volt.

Richie annyira csak saját magával volt elfoglalva, hogy fel sem tűnt neki, hogy elárulja magát. Nyilvánvaló, hogy azért nem fértem bele a hihetetlenül zsúfolt programjába, mert a velem tervezett állásinterjú helyett baseballmeccsre ment. Az arckifejezésem valószínűleg tükrözte a nemtetszésemet, mert gyorsan hozzátette: – A baseballmeccset az egyik ügyfelünk kérésére látogattuk.

Hát persze! Ahhoz nem kell a Princetonon diplomázni, hogy az ember felismerje, ha bolondot csinálnak belőle.

Negédes mosolyt erőltettem az arcomra. De minden, ami eddig elhangzott közöttünk, arra engedett következtetni, hogy semmi esélyem az állásra. Akit alkalmazni szeretne az ember, azzal nem bánik ilyen tiszteletlenül.

Az egyetlen ok, amiért egyáltalán idejöhettem, hogy az egyik tanárom meghallotta, hogy munkát keresek. Nagyon meglepte, hogy az egyik legjobb diákja még hónapokkal a diploma megszerzése után is állás után kajtat, ezért felhívta az egyik régi barátját, és szívességet kért tőle. Így kötöttem ki Richie irodájában.

A tenyerembe vájtam a körmöm, és emlékeztettem magam, hogy jól kell viselkednem. Vagyis csendben maradni és mosolyogni. A körmöm által okozott fájdalom semmi ahhoz képest, amit akkor érzek majd, ha nem kapom meg az állást. Összetörnék, és már azelőtt vége lenne a karrieremnek, hogy elkezdődhetett volna.

Már jó pár hónapja, hogy kikerültem az egyetemről, és a színkitűnőm ellenére munkanélküli voltam. Ha még sokáig így marad, végképp senki nem fog alkalmazni, mert időközben a friss diplomások is megjelennek a munkaerőpiacon. Márpedig, ha egy diplomás túl sokáig marad munka nélkül, egy idő után úgy kezelik, mint a romlott húst. Senkinek nem kell.

Külön pech, hogy pont akkor diplomáztam, amikor leszálló ágba került a gazdaság. Recesszióról beszéltek. A pénzügyi szektor is hanyatlóban volt. A vállalatok megszorító intézkedéseket hoztak. Sokan hozzám hasonlóan kínlódtak az álláskereséssel.

– Évente több ezren jelentkeznek hozzánk. A legjobbak közül válogathatunk. Miért kéne pont önt alkalmaznunk? – ez volt Richie első kérdése.

Pontosan tudtam, hogy neki fogalma sincs, milyen, amikor az ember halálra tanulja magát, máskülönben még ennyi esélye sincs munkát találni. Ennek a fickónak kezdettől fogva biztosított helye volt a munkaerőpiacon. Mintha születési előjoga lett volna bárhová bekerülni.

Mély levegőt vettem. A vonaton idefelé felkészültem az ilyen és ehhez hasonló kérdésekre. Tekintve, hogy igen hosszú az út, bőven volt időm.

Szóról szóra betanultam a választ. Jól átgondolt, pontos, és ami ennél is fontosabb: tömör és lényegre törő. Elvégre senki nem akar olyan alkalmazottal dolgozni, aki összevissza hadovál.

Ahogy elkezdtem válaszolni, Richie benyúlt az aktatáskájába. Követtem a mozdulatait, de közben folytattam a beszédet, és igyekeztem minél összeszedettebb lenni. Richie a táskájában kotorászott, mintha keresne valamit. Arra gondoltam, hogy jegyzetfüzetet vagy tollat. Aztán, amikor diadalittasan kinyitotta a nejlonzacskót, rájöttem, hogy mit akar.

Hangosan zörögve matatott a zacskóban, aztán kivett egy marék diákcsemegét, és a szájába tömte.

Annak ellenére, hogy rettentő zavaró egy olyan emberrel beszélni, aki két pofára zabálja és hangosan rágcsálja a mogyorót, igyekeztem rezzenéstelen arccal válaszolni a kérdésére.

Olyan hangosan rágott, hogy már nem hallottam a saját hangom. Ropogtatás, rágás, nyelés. Aztán újabb ropogtatás. Miközben én próbáltam eladni magam.

A szemébe néztem, és láttam, hogy ezt is előre kitervelte. Pontosan ugyanolyan képet vágott, mint amikor a légkondival szórakozott.

Amikor befejeztem a mondandómat, kivett még egy marék mogyorót, és rágni kezdte, majd teli szájjal feltette a második kérdést.

– Dolgozott már valaha olyan környezetben, ahol hatalmas volt a tét? Hogyan kezelte az önre nehezedő nyomást?

Megválaszoltam minden kérdését. Nehéz volt elérnem a kellő hatást, mivel semmi mást nem hallottam, mint Richie-t, ahogy mesterien rágja a kesudiót és a mogyorót. Biztosra vettem, hogy ő sem hall semmit abból, amit mondok. Hirtelen ötlettől vezérelve hangosabban kezdtem beszélni, így végre jobban hallottam a saját hangom, mint az ő rágását. Erre ő is hangosabbra váltott, mindezt rezzenéstelen arccal.

Egyértelmű volt, hogy még véletlenül sem akar alkalmazni. Mindegy, milyen jól válaszolok, vagy milyen jó munkaerő lennék. Én csak egy játékszer vagyok neki.

Aztán felmerült bennem, hogy Richie-nek talán pont az a feladata, hogy nőket interjúvoljon, én pedig beleillettem a képbe. Ez az egész csak arról szólt, hogy a fickó védje a seggét. Megkérték, hogy hívjon be interjúra, de ez még nem jelentette, hogy komoly pályázóként kell velem bánnia. Neki csak túl kellett esnie ezen az egészen, és kész.

Késztetést éreztem, hogy megszakítsam a beszédet, felálljak, és kimenjek. Csakhogy ezt a luxust nem engedhettem meg magamnak. Ott volt a diákhitel, az egyre gyarapodó hitelkártya-tartozás, és ki kellett fizetnem a lakbért is. Mindez épp elég volt, hogy évtizedekig adósságban éljek, hacsak nem kapok egy jól fizető állást. Nem hagyhattam ott csapot-papot csak azért, mert nem tetszik, ahogy ez az alak bánik velem. Amúgy is: ki hinne nekem?

Szomorú, de nem volt más választásom, mint válaszolni Richie idióta kérdéseire, miközben ő nagy ívben tesz rám, és zabálja a diákcsemegét.

Amikor végre befejezte, azt mondta, hogy valaki majd keresni fog. Aztán kiment, és otthagyott, gondolván, hogy magamtól is kitalálok.

A gyomrom is felfordult, ahogy távoztam. Fájt a gondolat, hogy valaki így bánhat velem. Fájt, hogy huszonegy órát kell vonatoznom hazáig. Fájt, hogy még a kosztümöm miatt is adósságba vertem magam, és a jövő havi lakbérre sincs pénzem.

Visszaadtam a látogatói kártyát a recepciósnak, aztán beszálltam az egyik liftbe. Mielőtt az ajtó becsukódhatott volna, belépett egy fickó. Nem különösebben figyeltem rá. Épp elég bajom volt már aznapra. Egy újabb méregdrága öltönyös, makulátlan frizurás alak, akinek csak az órája többe kerül, mint a szüleim kocsija.

Zavaromban kicsordult a könnyem. Még mindig az önéletrajzomat szorongattam, amit Richie-nek akartam odaadni, hogy biztosan meglegyen. Abban a percben viszont miszlikbe téptem volna a doksit.

– Úgy hallottam, hogy Michigan Államnak kiváló a pénzügyi programja.

Meglepődve néztem a férfira, aki megtörte a liftetikettet azáltal, hogy hozzám szólt. Magas volt, és széles vállú. Sötétszürke öltönyt, világoskék inget és sötét nyakkendőt viselt. Volt benne valami, ami miatt arra a következtetésre jutottam, hogy ez a fickó szöges ellentéte Richie-nek. Nem villogott a sikerével, mégis érezni lehetett rajta, hogy van tekintélye.

Makulátlan angolsággal beszélt, bár az akcentusa némi európaiságra engedett következtetni. Ilyen világoskék szemet még életemben nem láttam, mint az övé. Kissé hűvösnek tűnt.

– Nemrég végeztem ott – mondtam. – Tényleg nagyszerű. John Baker vezeti. Ő volt a konzulensem.

Baker annak idején a központi bank egyik szakértő közgazdásza volt. Azzal szerzett magának hírnevet, hogy előre megjósolta a pénzügyi válságot, holott akkor még majdnem mindenki optimistán tekintett a tőzsdepiacra.

Kicsit kiakadtam, mert ez a pasas sunyi módon, a vállam fölött átnézve olvasta el az önéletrajzom első oldalát. Biztosan tudta, hogy mi jár a fejemben, mert együttérzően rám mosolygott, amit önkéntelenül viszonoztam.

– Én is követem Baker professzor elemzéseit. Kiváló elme. Nagyra becsülöm, amiért visszatért az alma materhez, és ott végez kutatásokat ahelyett, hogy belekényelmesedne egy pozícióba a Borostyán Ligában.

– Hiszi, hogy vissza kell adnia valamit annak a közösségnek, ahová egykor ő is tartozott – tettem hozzá, miközben a lift a földszintre ért.

– Baker professzor biztosan nagyra tartja önt, ha elvállalta a témavezetést.

– Ő az egyik, aki ajánlólevelet írt rólam.

– Lenyűgöző. Akkor ezek szerint munkát keres?

– Igen. Friss diplomás vagyok.

– Megnézhetem az önéletrajzát, ha már úgyis a kezében van? Én mindig keresek frissen végzett pénzügyeseket.

– Persze – átnyújtottam neki az önéletrajzomat, és elvettem a névjegykártyát, amit cserébe kínált.

– Nem ígérek semmit – jelentette ki, és mélyen a szemembe nézett.

Nem volt időm válaszolni, mert kinyílt a lift ajtaja, mire ő kiszállt, és hátra sem nézett.

Mielőtt a táskába tettem a névjegyet, megnéztem, mi áll rajta:

Vincent de Vries alelnök, Stanhope and Sons