Nemere István

Az Irgell incidens

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2021

EPUB ISBN: 978-963-453-746-5

MOBI ISBN: 978-963-453-747-2

Tartalomjegyzék

A dolgok értelme

Bajok

A hegyek hallgatnak

A gáton

Csaták

Az ellenség karmai

Csapdában

Az utolsó óra

Szerzői záradék

A gáton

Felkelt a nap.

A fények színekbe öltöztették a tájat. A meleg sugarak elérték a tó felszínét, kisimították a hullámokat. A hegyek fekete-szürke oldalai lassan zöldre váltottak, kivéve az árnyékos foltokat, ezek még feketébbnek látszottak. Árnyékok nyúltak el – maga a gát is vetett egyet a tóra. Távolabb, két meredek hegy között a völgy kiteljesedett, napfénnyel telt meg, a bárányfelhők rózsaszín árnyalatokat kaptak. Az éjszaka és a majdnem fénytelen hajnal után a vidék most biztonságosabbnak tetszett.

De Harran tudta, mennyire csalóka gondolat ez. Az események miatt már nincs biztonság, csak veszélyek következhetnek. És biztosan be is következnek. Ezzel azonban számolnia kellett. A társainak úgyszintén.

Kiment a gát külső szélére. A hatalmas, csaknem száz méter magas betonfalak patkó alakban hajoltak be a tó felé. Így tartották vissza a Yarmona vizének nyomását.

Odalent három nyíláson át ömlött a fehér-habos víz. Most kezdett kicsiny tóvá gyűlni a fenéken. Biztosan sokat elnyel majd a száraz folyómeder… Mióta nem láthatott számottevő mennyiségű vizet? Van annak vagy egy éve. A turisztániak legalább tíz hónapja vagy még régebben tartják zárva a Yarmona-tó gátját. És ugyanígy a többi gátat is, arra fent a hegyekben. Hiszen nem ez az egyetlen a Yarmonán. Harran legalább hat gátról tudott, csak ezen a folyón.

A száraz mederbe pillantva hirtelen a lenti tájat látta maga előtt. Amerre az elmúlt napokban haladt a dzsippel. Ott már majdnem minden meghalt. De most megy a víz. Ki tudja, meddig…? Arra elég lesz, hogy új reménnyel töltse el a parasztokat, hogy – merítve belőle – öntözzenek néhány hétig. Sok termés beérik, más növények pedig a földben tartalékolják a vizet. A ciszternák szintén megtelnek. Ha… ha a vízfolyásnak nem szakad vége túl korán.

– Örülni fognak odalent – szólalt meg mellette valaki. Megperdült. A keze máris az Ingramon. Hikkari állt mellette, a ravasz szemű, sovány exkatona. Ő is a szabadon rohanó, egyre dagadó folyót nézte a magasból: – De a turisztániaknak nem fog tetszeni.

– Persze, hogy nem. Majd… majd kitartunk, amíg lehet… – Harran hátat fordított a korlátnak, és Hikkari arcát nézte. A katona zavarba jött. Megpróbált mosolyogni, vonásain nyomot hagyott a feszültség.

– Miért néz engem, őrnagy úr?

– Látni akarom, nem félsz-e?

– Nem félek – rázta meg határozottan a fejét, ám Harran sejtette, mire gondol. Megadta hát a választ a kimondatlan kérdésre:

– Megígérték, segítenek, mielőtt nagyobb baj lesz. – Csak a fejével intett délre. Haza. Amerre most az a hirtelen támadt folyó rohant ott lent. Hikkari hunyorogva nézett fel. Öt óra múlt, és kezdett erősödni a napfény.

– Vár valaki otthon? – kérdezte az őrnagy. Közben azért a környéket figyelte. De minden mozdulatlannak tűnt.

– Senki – rázta amaz a fejét. Éppen olyan határozottan, mint az előző kérdésnél.

Harran akkor látta meg a kordét. Szamár vontatta, egy férfi hajtotta, mögötte egy nő meg egy gyerek. Volt ott talán pár zsák is, azon ücsörögtek. A jármű lassan közeledett a nyugati parton.

– Tall! Menj eléjük, és mutasd, hogy megszűnt az átjárás!

– És ha nem értik…?

– Rövid sorozatot a fejük fölé! – tanácsolta az őrnagy.

Tall elsietett. Hikkari szintén visszavonult a betonházba. Harran a másik oldalt figyelte összetolható kis távcsövével. A felfordított dzsip mellett emberei várakoztak. Náluk is volt távcső, és ők szintén a környéket kémlelték. A hegyek még hallgattak. Az utak csak néptelen fehér szalagoknak látszottak, kivéve azt az egyet ott, a nyugati parton. Mozdulatlanság uralta a vidéket. Csak a kordés család közeledett. Tall eléjük ment a gátra. Harran tudta: a kordé akár idegen kommandósok trükkje is lehet. De ettől egyelőre nem kell tartaniuk. Órák múlva azonban előfordulhat, akkor persze már nem küldi ki embereit a fedezékből.

Tall kiabált, mutogatott. A szamárfogat gazdája tanácstalanul rántotta meg a gyeplőt. Tall még elhadart néhány mondatot – lehet, hogy ekkor is dadogott? –, aztán felemelte géppisztolyát, és leadott egy magányos lövést. A dörej sokáig visszhangzott a hegyoldalak között. Harran látta, hogy a kordét megfordítják, és ész nélkül rohannak vissza a partra. Volt ott egy másik, biztosan elhanyagoltabb út, amelyen megkerülhették a tavat. Vagy lementek a kiszáradt partra… De ott már aligha kelhetnek át.

A meder azóta nem száraz, és egy óra leforgása alatt megtelik, legalábbis a gáttól tízegynéhány kilométerre. Aztán távolabb is. Az őrnagy az órájára nézett. Annak idején abban a tábornoki villában a szakértők pontos számításokat készítettek. A hirtelen született folyó eleje csak tizenegy és tizenkét óra között éri el a határt, és délután kettő előtt aligha lesz Torrosban. Valójában majd csak este és éjjel terjed szét a víz a sah'riai földeken. Akkor elindulhatnak a régi, nyikorgó fakerekek, körbejárnak az öszvérek és szamarak, folyamatosan emelik ki a vizet. Kicsiny csatornák partjait kapás parasztok egyengetik ki, szemükbe visszaköltözik a csillogás.

„Mióta vagyok költő?” – tette fel magának a kérdést, csillapítva lelke lendületét. Talán ez is Corinne hatása – mostanában minden ehhez az asszonyhoz kapcsolódott.

Mert Corinne asszony volt, nem lány, ahogy az első percekben hitte. És nem huszonkét-huszonhárom éves, amennyinek látszott, hanem huszonhét. A fogadásra sem egyedül jött. A férje – egy ügyefogyott fiatalember, aki valószínűleg csak tehetős és befolyásos apjának köszönhette otthon, hogy megkapta ezt az állást – követségi másodtitkárként dolgozott. Egy washingtoni, moszkvai vagy berlini követségre aligha küldték volna el; bizonyára úgy vélték hazája külügyminisztériumában, Sah'riában nem sok vizet fog zavarni. Corinne soha nem beszélt arról, miért ment hozzá feleségül, és Harran sem kérdezte. Ahogyan hallgatólagos megállapodás született köztük arról is, hogy Harran egykori feleségéről sem esik szó. És ehhez szigorúan tartották magukat. A férj egyszerűen volt, de nem került szóba. Mint egy árnyék, mint egy hegy, amelytől nem szabadulhatnak. Kicsiny lázadásuk egyetlen megvető jeleként nem beszéltek róla.

Corinne tiszta arcában a kék szemek éles ellentétet képeztek Sah'ria színeivel. Odalent délen ritkaságszámba ment a zöld, mindent a homokkősárga és sivatagvörös szín uralt. Vagy a fehér, például a kisvárosok házainál, a napszítta utak köveinél. Corinne szeme kékje az égboltot juttatta a férfi eszébe. Harran az első perctől kezdve tudta, lesz köztük valami. Az ilyesmit mindig megérezte régebben is. Bár a dolog elég reménytelennek tűnt; a diplomatafeleségek zárt világot képeztek a fővárosban. Különösen a reménybeli vezérkari tisztek számára. Néhány teniszparti, közös kirándulás – ennyi lenne az esély? Nem hitt a végzetben. Soha nem hitte, hogy insallah – hogy minden úgy lesz, ahogyan az isten akarja. Bízott önmagában. Mint egykori kommandós – sokszor csak magában.

Corinne-ban nem érzett ellenállást. Kis szolgálata azon a bálon megtette a hatását. Felhívta magára az asszony figyelmét. A bálon mindössze annyit tudott meg, hogy Corinne keddenként és csütörtökönként az Abdullah utcai pályákra jár teniszezni. Harran ismerte a pályákat, maga szintén megfordult már ott. Nem volt nehéz elintéznie, hogy kedd és csütörtök délutánonként hamarabb tehesse le a szolgálatot, és rendszeresen felbukkanjon a vörös salakon vagy a magas drótkerítések mögött megbúvó hófehér kis étteremben, ahová kívülállók nem léphettek be. Kis sziget Sah'ria embertengerében, ahol nem ugyanazok a törvények uralkodtak. Ők ketten meg különben sem vetették alá magukat semmilyen törvénynek. Corinne az első pillanattól tudta, mit akar tőle ez a bajuszos, negyvenegy éves, markáns tiszt. A játék Európában oly gyakori, időhúzásos-konvencionális taktikáját magukévá tették ugyan, de sokszor tréfálkoztak rajta. Mintegy felülről néztek le az európai udvarlás megszokott fordulataira, szavaira, betartandó szabályaira.

Corinne… Mosolya a háló fölött. Egy ügyetlen mozdulatért vagy egy elütött labdáért a kimondatlan, vidám bocsánatkérés… Megbicsakló boka, támaszért kapó kéz, egy pillanatra egymásba fonódó ujjak. Aztán ijedt rebbenéssel menekülő kéz – „meglátják, vigyázzon!” – ami már önmagában is kicsiny összeesküvés. Később nagyobb összeesküvések következtek, még szinte kimondatlanul. Fehér asztal fölött, napernyő alatt. Érintések, sokatmondó tekintetek. Az első perctől tudták mindketten, merre tartanak, ugyanakkor érezték, hogy veszélyes úton járnak. Körülöttük szemek tengere, önkéntes és fizetett megfigyelők, alkalmi jelentgetők. A férj – ennek ellenére – sokáig semmit sem tudott. Hiszen olyan ártatlannak látszott minden! Arra azért ügyeltek, hogy ne legyenek mindig kettesben. Harran fogcsikorgatva udvariaskodott japánokkal, argentinokkal, lengyelekkel, nigériaiakkal, akik szintén megfordultak a teniszpályákon. Főleg diplomaták, kereskedők jártak az Abdullah utcába. Sokszor fájt a könyöke amiatt, mert fölösleges meccseket kellett lejátszania számára idegen emberekkel. Néhányszor tüntetően elment más napokon is, hogy Corinne távollétében mutassa meg magát. Hallotta aztán Corinne-től, hogy ő szintén ugyanígy tett, pedig nem beszéltek össze. Szövetségük fonódott, szorgoskodott, de még sokáig nem jutottak igazi döntésre…

A nap a szemébe tűzött, elfordult.

Tall lövése után ismét csend telepedett a vidékre. Diyar dugta ki borostás ábrázatát a betonházból. Harran lassan odasétált hozzá. A barátja az állát simogatta:

– Megmondhattad volna, hogy ez egy többnapos akció lesz… Hoztam volna borotvát.

– Azt hittem, mindig magadnál hordod.

– Dehogy! – legyintett Diyar, és szokása szerint az esze rögtön más irányba fordult: – Meddig leszünk itt?

– Amíg elég víz le nem megy a folyón.

– Szóval víztolvajok lettünk… – Diyar megvakarta üstökét. – És aztán?

– Majd meglátjuk… – Harran nem nézett a másik szemébe. Hiszen maga sem volt biztos a jövőben. Nem lehetett az.

Megvan a műholdas felvétel! Tábornok úr…! Tábornok úr!

Az egyik embere jött a szobába. A tábornok nemrégen ébredt. Ahogy múltak az évek, egyre kevesebbet aludt. Ezen az éjszakán alig három és fél órát. Félt, hogy fájni fog a feje – ha nem aludta ki magát, még esti italok nélkül is ez szokott bekövetkezni. Kissé megkönnyebbülten állapította meg, hogy ezúttal nem így történt. Felült az ágyon. A segédtiszt, akit csak részben avattak be, tegnap estétől várta a képet a hadsereg elektronikus támaszpontján, nem messze a fővárostól. Az öreg fellélegzett. A műholdak… igen. Csodálatos a modern haditechnika. Csak dicsérni lehet – már természetesen az ő szempontjából.

– Mutassa! – Felkattintotta a lámpát. Az a könyv, amit tegnap este olvasott… Mi is a címe? No, mindegy, majd ma este ismét eszébe jut, ha előveszi. Ha előveheti… A segédtiszt sovány hadnagy volt, protekciós, az apja kollégája, szintén főtiszt, ez a kisebbik fia.

A hadnagy a paplanra tette a fotókat. Mindkettő majdnem ugyanabból a helyzetből ábrázolta a látványt. A tábornoknak eszébe jutott a térkép.

– Hozza ide a térképet! Azt ott, az asztalon…!

Nem is tudta, miért izgul annyira. Hiszen a leglényegesebb dolog tisztán látszott. A vezérkar kérte meg az amerikaiakat, pontosabban egy privát céget, készítsen fotókat a Yarmona-gátról ma hajnalban, olyankor, amikor a fényviszonyok azt már megengedik. Két, egymást kilencvenkét perccel követő időpontban készített fotó hevert most előtte. Látta a feliratokat, a különféle kódokat. A rendelést tehát teljesítették. Nem csak a műholdasok – az az őrnagy is, akinek a neve most nem jutott eszébe, pedig egyszer találkozott vele.

A gát sötét csík volt a fotó közepén, s kevésbé sötét folt a víztükör. Annyiszor látta mostanában azt a tájdarabot a térképen! Talán már álmából ébresztve is lerajzolná, bár soha nem számított erős oldalának a kézügyesség… Igen, a gát alján három kicsinyke fehér csík mered előre.

– Nagyítót! – mormolta. A hadnagy, akár egy bűvész, akkor vette ki a futár mappájából a harmadik fotót:

– Fölösleges, tábornok úr! A mieink közben készítettek egy nagyítást.

Ahogy nézte, nőtt benne az öröm. Hogy is hívják…? Harran, igen, Harran őrnagy. Ha nem csinálja azt a hülyeséget, éppen ezekben a napokban kapta volna meg az ezredesi kinevezését, és bekerült volna a vezérkarba. De hát… furcsák az emberek.

– Még így is lehet belőle ezredes… – morogta.

– Bocsánat, tábornok úr, nem értettem tisztán – hajolt közelebb a hadnagy. Borotválkozószer – vagy férfiparfüm? – illata áradt belőle, ez irritálta az öreget:

– Köszönöm, semmi! Leléphet!

Szívesen hozzátette volna: „hagyjon magamra”. De ilyesmit csak régi filmekben mondanak az arisztokraták vagy más, nagyon gazdag emberek. A tábornok egyik csoportba sem tartozott; puritán embernek hitte magát.

Felkelt, pizsamában lépett az ablakhoz. Csak résnyire húzta el a függönyt. Odakünn a kertésze – obsitos altiszt a régi ezredéből – a pázsitot öntözte. A tábornok hosszú percekig nézte a levegőben szivárványosan permetező vizet, és csak utána jutott eszébe a Yarmona-gát. Odafönn, északon nincs víz. A mezőgazdasági miniszter vetette fel az ötletet, amely aztán megtetszett az elnöknek, és most itt tartanak… „Vagy éhen hal százezer ember, és a másik félmilliónak alig lesz mit ennie… Vagy vizet szerzünk!” Az ott Észak, és egyre messzebbre nyúlik le Délre a sivatag. A víz kincs, ahogy mondani szokták. De ilyen mondatokat csak az újságokban nyomtatnak manapság. Tény, hogy ott nincs elég víz. Itt viszont annyi van, hogy telik a füvet is öntözni. A tábornok visszaengedte a függönyt, hosszasan nézte a padlót, és csak lassan, nagyon lassan emelte fel a fejét.

Hét óra múlt tíz perccel, amikor valami mozgást tapasztaltak a környéken.

A három zsilipen fehér-habos sugárban tódult ki a víz. Harran őrnagy éppen falatozott. A konzervekkel azért csínján kellett bánniuk, hisz pontosan nem tudhatták, meddig tart az akció. Mielőtt leült volna egy székre a betonházban, két csoportra osztotta embereit. A másikat Diyar vezette, és ott volt Kara, Gorg, Tall és Lahat. A többiek az ő csapatát alkották ettől kezdve. Öt-hat ember kellett, hogy a gátat két oldalról védjék, és középen is legyen valaki. Most Diyarék adták az őrséget. Harran a faragatlan deszkára tette a nyitott konzervdobozt, kanalával kimerte a barnás húst. Előbb a kenyerét vastagra szelte, és a hús alá tette, hogy az le ne cseppenjen. Kár lenne érte. Merdin kinyitott egy ötliteres kannát, friss víz csillogott benne. Még jó, hogy a vízzel nem kell takarékoskodniuk. Itt a Yarmona-tó…

– Tessék a víz, őrnagy úr!

– Kösz… – Ivott, evés közben többször is, ahogyan gyermekkorától megszokta. Bár nagyon nem akarta, talán éppen emiatt gondolt mégis azokra a parasztokra, akiket útközben látott. „Szálem… Mióta nincs víz, testvér?” – hallotta önnön hangját a sivatagi forró, száraz levegőben.

Kivágódott az ajtó, Kara bukkant fel:

– Katonák!

Ennyi bőven elég volt. Hikkari lecsapta a kését, Merdin a kannát – tartalma ki is loccsant a betonpadlóra. Harran bal kezébe kapta az Ingramot, jobbal pedig automatikusan ellenőrizte zubbonya zsebében azt a két tartalék tárat, amelyek nélkül sehová sem mozdult. A lába közben a lépcsőre csapódott. Még eszébe villant, hogy ez a betonépület afféle bunker lehet majd, ha úgy hozza a szükség. Talán korábban, mint hinnék.

„Máris?” – jajdult fel benne valami. Remélte, kilencig-tízig eltarthat, míg a turisztáni hadsereg regionális központja észreveszi a támadást. Az iderendelt őrség URH-rádiója nem válaszol a szokásos rutinhívásokra, jön hát először egy felderítő dzsip egy haragos őrmesterrel, aki dühös, mert egészen más terveket szőtt, ehelyett a poros hegyi úton kell zötykölődnie egy sofőrkatona korántsem vigasztaló társaságában… Vajon erről van szó?

– Maradjatok! – torpant meg a küszöbön. – Nem kell, hogy rögtön lássák, hányan vagyunk. Majd kiáltok, ha szükség lesz rátok.

Merdin fegyelmezetten lefékezett, vállával-testével fogta vissza a többieket. Harran kilépett, és félig behúzta maga mögött az ajtót. Kara csak a szemével intett a nyugati partra, ahonnan másfél órával ezelőtt elzavarták a kordés parasztot. Talán az hozott rájuk egy őrjáratot?

Két katona egy terepszín-csíkos dzsipben… Lassan közeledtek a felfordított teherautóhoz. Szemlátomást döbbenten szemlélték a keskeny utat elzáró járművet. Ilyesmit még nem tapasztaltak, nem értették a dolgot. Az odarendelt őrség – Lahat és Gorg – egyelőre a jármű mögött feküdt a már melegedő aszfalton. A nap útjában nem álltak felhők, és újra kezdett felforrósodni a gát.

Diyar, Kara és Harran összenézett.

– Nos? – kérdezte röviden Diyar.

– Le kell lepleznünk magunkat – mondta Harran.

– Látjátok az antennájukat? Rádiótelefon.

Látták ők is. A távcső közelebb hozta amazokat. A sofőr mellett ülő másik katona a fülénél-szájánál tartotta a készülék fekete kagylóját. A jelentés tehát már elment, repül az éterben, semmit sem tehetnek.

– Kilőhetjük őket… – Kara olyan mozdulatot tett, mintha egy bazookát tartana. A páncélököl ott lapult a felszerelésük között, a hevenyészett raktárban, odalent a lábuk alatt.

– Már késő. És nem kell annyit vérengzeni. A sorompónál úgyis sok halottat hagytunk – csóválta fejét Harran.

Diyar vállat vont, őt ez egy csöppet sem izgatta. Nem értette barátját, de Kara bólogatott, ő tudta, mire gondol az őrnagy. Nem kell a végletekig felbőszíteni a turisztániakat. Így sem fognak örülni, enyhén szólva, hisz a víz…

– A víz a tét – mondta Harran, látszólag összefüggéstelenül.

A dzsip még mindig ott állt, amazok határozatlanul nézelődtek. Aztán rádión parancsot kaphattak, mert a sofőr hirtelen hátramenetbe kapcsolt. Távolodtak. Gorg kérdően intett hátra – mi legyen?

– Semmi! – felelte kiáltva az őrnagy. A dzsip egy perccel később fehér port verve tűnt el a hegyi úton.

– Hamarosan kezdődik a tánc – jósolta Diyar komoran.

Senkinek sem beszélt a tervről, remélem?! – nézett rá komolyan az ezredes négy nappal korábban. Harran vigyázzban állt előtte. Tudta, hogy az ezredes a tábornok bizalmas embere. Nagyon kevesen ismerik az akció tervét, és ez így van jól. Az efféle ötleteket nem szokták nagydobra verni, még akkor sem, ha valami okból lemondanak a megvalósításukról. Évek, évtizedek telnek el, míg egyszer valami emlékiratban vagy újságcikkben felbukkan, és akkor is cáfolatokat szül. Szóval, csak páran tudhatnak róla. Valaki a kormányból és a titkosszolgálattól, hisz nélkülük ezt aligha oldhatják meg. No és a legfelsőbb vezetésben, feltehetően a vezérkarnál valaki. Itt mindig kiemelten ügyeltek a titoktartásra. Mondhatni mániákusan. Azon a szűk körön kívül az ezredes az egyetlen, akit beavattak. Ő egyengette a különleges osztag szervezését, a felszerelés Torrosba szállítását, a határátlépést. A fegyvereket, a lőszert, az autókat… Igen, ilyen háttérrel könnyebb volt indulni. És az ezredesnek jutott az ígérgetés is. A későbbi segítség… „Senkinek sem beszélt a tervről?”

– Természetesen nem, ezredes úr – felelte akkor Harran, és a hangja meg sem remegett. Rezzenéstelen szemmel nézett felettese arcába.

És az ezredes hitt neki.

Tovább is tarthatott volna a nyugalom – jegyezte meg Kara.

Leváltották az első csoportot. Már nyolc óra múlt, a táj napfényben fürdött. A tó vize kivilágosodott, néhol egészen kék lett. Másutt a hegyeket tükrözte vissza ál-feketén.

– Eddig tartott, és kész – mondta erre Diyar, voltaképpen minden izgalom nélkül. Mintaki számolt ezzel. Harrannak nem maradt más választása, mint úgy tenni: ő szintén számított rá. Pedig a remény benne mindig erősebben élt, mint a számítás.

Diyar emberei reggelizni indultak. A másik csoport foglalta el a helyüket. Hikkari és Merdin a nyugati hídvégre ment, a teherautóhoz, Narin és Ormond pedig a keletire. A felfordított dzsip mögé heveredtek fegyverrel a kézben. Még volt árnyékuk. Wayan középen maradt Harran mellett. És megint múltak a negyedórák.

Végül egy helikopter jelent meg északon. A tóparti hegyek egyik völgyéből robbant ki, pilótája talán a meglepetés erejével számolt. Azt hitte, ha váratlanul bukkan fel, gyorsan elvégezheti feladatát, mielőtt… Harran azonban felkészülten várta, és azt is tudta, fölösleges minden emberét riadóztatnia. Akik eddig őrködtek, biztosan elég fáradtak már. Éppen az imént mondta Diyar csapatának: menjenek le a hűvös alsó szintre, és próbáljanak aludni, vagy legalábbis pihenni. Így most nyugtatóan intett a hidat őrző négy emberének, aztán Wayanra nézett.

– Nem félsz?

– Nem én, őrnagy úr! – A férfi nagyon katonásnak tűnt. Amilyen mindig is volt, amióta először átlépte egy laktanya kapuját. Ez az ember erre született. Nem félt.

– Akkor várunk – mondta Harran. Sokkal nyugtalanabb volt, mint mutatta. De hát ő a vezér, és nem csalódhatnak benne. Sem azok ott Délen, sem ezek itt. Hiszen ezek az ő emberei, akik rábízták magukat.

A helikopter fényes ponttá lett, tükörképe egy pillanatra feltűnt a vízen, aztán odébblendült. Nem középen jött, hanem először kihúzott balra, a gát-híd széle fölött robogott el. Ott, ahol a katonák holttestei hevertek. Mindent jól észleltek fentről, ez biztos. „Nem baj” – gondolta Harran. Embereire pillantott, akik némán vitatkoztak. Akárha szimatoló-hallgatózó vadállat lenne az a gép. Wayan behúzta a fejét, amikor föléjük ért. Harran tudta, fotókat készítenek. A pilóta rádión közvetített élőszavas beszámolója ezzel egyidejűleg röpül ál távolabbi támaszpontok antennáira. Harrannak eszébe jutott a szintjelző, amit odabent látott. A betonház lefelé kanyargó lépcsőin az egyik falba beépítettek egy rendkívül hosszú, függőleges üveg csövet. Benne víz – a tó vize. A beosztáson ellenőrizni lehet, mennyit apadt. Ha ugyan apadt már… Pár óra alatt a három áteresztő-nyíláson át nem mehet ki olyan mennyiség, ami azon a csövön kimutatható. Vagy mégis…? Ma reggel, miután kinyitotta az áteresztőket, felfelé jövet tőre hegyével a falra húzott egy vonalat – ott, ahol a vízszint állt.

A helikopter kilendült a mélység fölé. A gát szintje alá nem mert ereszkedni. Harran tudta, az arcát nem láthatják meg. Egy jó fotó kerüljön a turisztáni elhárítás kezébe… A nyilvántartásukban biztosan megvan a sah'riai hadsereg összes tisztjének képe, és feltehetően ezzel kezdenék az azonosítási eljárást. Szemébe húzta a napellenzős sapkát, és várt az árnyékban. Wayan ugyanígy tett, talán ösztönösen.

Az idegen gép a turisztáni légierő felségjelzéseit viselte, a vörös alapon fehér félholdat. A nap megcsillant rajta, amikor lassan elhúzott jobbra; a híd másik vége fölött szállt vissza a tó fölé. Nyilván a teherautót is lefotózták a mögötte hasaló két katonával. „Ha azt hiszik, csak öten-hatan lehetünk, bátrabban támadnak, méghozzá kisebb erőkkel” – gondolta az őrnagy. Wayan hallgatott. Aztán a helikopter visszarepült, amerről jött. Hamarosan, dörgésével együtt, elnyelték a hegyek. A Yarmona-tó fölött ismét béke uralkodott. De a gáton levők tudták, ez a nyugalom most már valóban nem tarthat sokáig.

Kemal ezredes a szíve tájékát tapogatta.

– Éppen most… és éppen akkor, amikor… – Nem fejezte be a mondatot. A többiek így is értik. A hegyi támaszpont parancsnoka kivételes pechnek tartotta a dolgot. Éppen ma délelőtt akart indulni a fővárosba. Kapott egy helikoptert, amelyik elvitte volna a legközelebbi polgári repülőtérre. A déli géppel kora délután odaért volna. A szabadságát is erre tartogatta. A fia most nősül, és ma este lesz a lakodalom. Hogy az a…!

– Ezredes úr, megérkezett a gép. A pilóta a fotókkal. Negyedórán belül előhívják… – jelentette egyik tisztje. Az ezredes rá sem nézett. A poklok kapuit nyitotta ki a sátán, vagy mi? Átkozott sors! A fia ezt nem fogja megbocsátani. Úgyis mindig vitatkoztak, sőt, veszekedtek. Az anyja hiába csitította csemetéjét, a mai fiatalok már csak ilyenek. De végre fél éve beállt a szent békesség. A gyerek felnőtt, hát igen. Elvégezte a tiszti iskolát, nem lehet többé kölyökként bánni vele. Aztán bemutatta nekik azt a lányt… Persze csinos, a fenébe is, egy pilótának lenne csúnya menyasszonya? Hiszen úgy válogathat a nők között, ahogyan akar. „Nekem annak idején nem volt ilyen jó dolgom” – jutott akkor az eszébe, és csöppet sem szégyellte, hogy irigyli a tulajdon fiát.

– Rendben! – mondta fellélegezve, hogy nyert egy kis időt. – Megtekintjük a képeket, és azután döntök.

– A készenléti csoport elindulhat? – kérdezte az egyik hadnagy. – A bázis biztonsági felelőse, egy őrnagy már úton van a Yarmona-tóhoz.

– Természetesen. Majd rádión megkapják a részletes utasításokat – felelte Kemal. A szíve körüli fájdalom nem múlt el, de nem érezte olyan rossznak, mint legutóbb. Pedig akkor nem is idegesítette fel semmiféle esemény – egy este egyszerűen rátört ez a furcsa fájdalom. Amit az orvosa, mellesleg, megjósolt. És próbálta rábeszélni, hogy menjen nyugdíjba, „ötvenhét évesen? Hát mit képzel, doktor?!” – förmedt rá, ahogyan csak ő tudott – nem túl szigorúan, mégis elutasítóan. A doktor ismerte, nem vette komolyan, és megismételte a javaslatát. Végre megegyeztek abban, hogy két hónap múlva meglátják. Ha a fájdalom nem ismétlődik, minden maradhat a régiben. Mindazonáltal a doktor kardiológiai vizsgálatot rendelt el – amire Kemalnak egyszerűen „nem jutott ideje”, mindmáig.

Felállt. Az ablakból a hegyekre látott. Szerette őket, de most valahogy ez sem jelentett örömet. A hegyek csak állnak, közömbösek az emberek iránt. „Meg is dögölhetünk, de itt semmi sem változik” – mondta magában az egyik csúcsot figyelve. Aztán tett egy kört a szobában. A nagy falitérképre rá sem nézett. Négy éve szolgál ezen a helyen, ő az egyetlen itteni támaszpont parancsnoka, minden utat, hegyet, dombot és folyót jól ismer.

A sarokban, kopogó hanggal, megszólalt a telex. A nyitott ajtón bejött a kezelő altiszt, megvárta, míg véget ér a szöveg, aztán egyetlen jól begyakorolt, erőteljes mozdulattal kitépte a papírt a gépből, és az asztalához hozta:

– Ezredes úr, a vezérkar kérdései.

– Tegye le, fiam…

Sóhajtva nekiült, hogy a kérdésekre azonnali választ fogalmazzon.

Lehet, hogy mindkét oldalról egyszerre támadnak – mondta Kara. – Ha így lesz, és kilőnek közülünk legalább három-négy embert, vissza kell vonulnunk a betonházba.

– Beszorulunk, mint patkányok a lyukba – morogta Diyar halkan. Nem lenne jó, ha az embereik is hallanák. De azok távolabb helyezkedtek el. Kara már kikészítette egy padra a kötszert, a fertőtlenítőt, azt a pár tablettát, amit magukkal hoztak. Annak idején elvégzett egy elsősegélynyújtó tanfolyamot.

– Majd meglátjuk – így Harran. Diyaron látszott, hogy kérdezett volna valamit, aztán inkább közelebb húzott egy kannát. Nem is töltött a pohárba, csak úgy itta a vizet. Fintorgó arca elárulta, hogy szívesebben inna mást. Ránézett Harranra – amaz állta a tekintetét. Akkor az exőrnagy csak legyintett, nem szólt. Alkohol persze egy csepp sem volt velük. Néma párbeszédük véget ért.

– Őrnagy úr! – kiáltotta Wayan az ajtóból. Mielőtt megismételhette volna, Harran mellette termett.

– Most meg a másik oldalról jönnek!

A keleti parton két katonai dzsip közeledett. Mögöttük polgári járművek bukkantak fel. Valószínűleg mit sem sejtő civilek, akik útközben találkoztak egy rutinellenőrzést végző katonai járőrrel. Ezeknek rádiójuk sem volt, tehát aligha tudhattak arról a nagy változásról, ami időközben a Yarmona-gátnál történt.

A két autó nagy lendülettel közeledett. Harran parancsára a dzsip mögül egy rövid sorozatot lőttek feléjük, de a levegőbe. Erre amazok ész nélkül elkanyarodtak. A civilek autói a keskeny úton nehézkesen fordultak meg, az egyik sebesen tolatott, porfelhő lepte el őket, idehallatszott ijedt káromkodásuk. Harran remélte, eltorlaszolják az utat. Persze, amikor megindul a turisztáni hadsereg ellentámadása, a civileket messzire elparancsolják innen. De ezzel egy kis időt nyerhetnek.

Lement a lépcsőn, megnézte az üvegcsövet. Először azt hitte, nem történt változás a skálán. Kis idő múlva vette észre azt a csaknem centiméteres különbséget. Az ezredes annak idején gyakran mondogatta, hogy másodpercenként hány köbméter víz távozik a három áteresztő-nyíláson. És mennyi percenként, óránként… A nullák szaporodtak a számjegyek mögött, az egész absztrakciónak tűnt Harran számára. Ha most ez jutott eszébe, úgysem a számtanpéldaszerű vízmennyiséget látta maga előtt. Nem is próbálta elképzelni, valójában mennyi lehet az. Inkábba vörösbarna-poros sivatagot, a napsütötte-égette falvakat és földeket. A magukra maradt öregeket, az egykori folyók partján tengődő parasztokat, akik minden reggel azzal mennek ki a földjük végébe, hogy lesz-e víz? Ráncos, barna arcok kémlelik az eget, de azon egyetlen felhő sincs. Könyörtelenül tűz a nap, és nem változik semmi, semmi…

De most…! A víz, amit hajnalban kiengedtek, közben elérhette az országhatárt. A turisztániak semmilyen módon sem foghatják vissza, a folyók vize megállíthatatlan. Átmegy a víz a határon, és folyik le délre. Délre. Eléri majd Torrost, aztán tovább kanyarog. Tovább, tovább, a sivatagban!

– Tíz óra – jegyezte meg Diyar. – Már legalább két és fél órája tudják, hogy itt vagyunk.

– Miért nem jönnek már? – kérdezte Kara türelmetlenül. A feszültséget utálta. Talán Diyar is, de ő a mozdulatlanság álarcát vonta magára. Mint akit semmi sem izgat.

– Pihenj le – javasolta volt tiszttársának Harran. – Szükség lesz az erődre.

– Semmiből sem akarok kimaradni.

– Nem fogsz. Úgyis felébresztenek a lövések – mondta Kara. Erre Diyar távozott. Kara fekete szeme megpihent az őrnagy arcán: – Gondolod, ki fog tartani?

– Úgy ismered, mint én – vont vállat Harran.

Kara harcsabajusza most kivételesen mélyen csüngött. A férfi letette a fegyverét, de a lába között hagyta az Ingramot, minden eshetőségre. Harran ugyanúgy tartotta a sajátját.

– Ismerem, ismerem… Szeret fölöslegesen hősködni. – Aztán váratlanul témát váltott: – Hallottad, hogy megnősültem?

– Nem! – Harran ezen tényleg meglepődött. Régi barátai között Kara megrögzött agglegénynek számított, akinek őszintén szólva ez az állapot nagyon megfelelt, és sok örömet adott…

– Te is jókor jöttél – mondta aztán Kara, kissé keserűen. – A feleségem terhes. Nem sejti, hogy itt vagyok. Azt mondtam neki három nappal ezelőtt, hogy valami feladattal leküldtek délre.

– Ehhez képest eléggé északra kerültél – próbált Harran tréfálni, de Kara szomorú szemébe nézve abbahagyta ezt. Kara mindig nagyon vidám barát volt. Most aggódik. Őt is utolérte hát a sors. Harmincnyolc éves, ha jól emlékszik az adataira. No, legfeljebb harminckilenc, ami nem változtat a lényegen.

– Nem szeretném, ha a gyerekem nem ismerné az apját. – Kara felállt, az ajtóhoz ment, kinézett rajta.

– Semmi baj! – jelentette Wayan. Kara lassan jött vissza. Harran általában tudta, mit mondjon. De most benne rekedt a szó. Karának gyereke lesz…? Behunyta a szemét. Corinne társaságában fordult elő vele, hogy benne maradtak a szavak, hiszen annyira nem fedték a valóságot, annyira nem tűntek annak gyenge másainak sem.

Corinne aznap gyönyörű volt. Máskor is, de aznap különösen. A teniszpálya vörös salakján úgy táncolt fehér ruhájában, akár egy fáradhatatlan tündér. És hamar befejezte a partit, amit szándékosan nem együtt játszottak. Harran még előbb végzett. Aznap civil ruhát viselt, a személyzet azonban ismerte, és őrnagy úrnak szólította. Corinne odajött hozzá, de mindössze pár szót váltottak egymással. Mint az összeesküvők. A férje sohasem jött vele, ilyenkor déltájban mindig elfoglaltsága akadt a követségen. Vagy egy ebéd, vagy a nagykövet tájékoztatása, esetleg a desifrírozás felügyelete… Mert azon a kis követségen kevesen teljesítettek szolgálatot. Sah'riát nem tartották fontos országnak arrafelé, nem állomásoztattak itt sok embert.

Aztán Corinne beült kis piros kocsijába, és elporzott Said felé. Said ismert tengerparti nyaralóhely, két részből áll. Lent, a hegy alján, a parton pár szálloda és egy nagy strand található. Odafönt a hegycsúcson meg egy kis étterem és néhány ház. A kilátás gyönyörű, a konyha sem rossz. Mi kell még…? Harran nagyon jól tudta, mi kell még. Egy ház, távol a kíváncsi tekintetektől. Egy szoba, ahol négy fal van, és ahova senki sem lát be. A háziaknak pénz, hogy hallgassanak… Régóta tervezte már, de a nőnek nem szólt róla. A bujkálásokból, a szinte lopott csókokból elege lett. Legutóbb azt suttogta neki: „Szeretlek, nem érted? Nem csak most és itt. Akkor is szeretni foglak, ha nyolcvanéves magatehetetlen öregasszony leszel, akkor is testedre csókolom a vágyaimat. Mert ez nem csak férfi vágy, több annál.” Régebben soha senkinek nem mondott ilyesmit. Egyetlen nőnek, még a valamikori feleségének sem.

Corinne eleinte hitetlen arccal hallgatta. Látszott rajta, hogy bizalmatlan. Huszonhét éves volt, és sokan udvaroltak neki már. Harran nemegyszer érezte: falat kell áttörnie. És a szavak – bár veszélyes fegyverré válhatnak – kettőjük között még mindig csak szavak maradtak. Erőtleneknek és hitelteleneknek bizonyultak. Sokáig nem tudta az asszonyt meggyőzni, hogy szándéka komoly.

Corinne aztán hirtelen rámosolygott, és akkor a férfi egész tudatával érezte: kell neki ez az asszony, több ő, mint bárki más, akit eddig ismert. Érte érdemes lenne mindent megváltoztatnia. Corinne közelében olyan jól érezte magát, mint eddig soha. Valami végtelen nyugalom szállt rá, amely ugyanakkor megtelt vággyal és bizonyítani akarással. Mindenképpen meg kell győznie Corinne-t, hogy komolyan beszél. De meggyőzni csak úgy tudja, ha Corinne engedi. Ha Corinne elhagyja a férjét, és mellette dönt. Megteszi-e, megteheti-e…? A diplomataélet nagy csábítást jelentett. Corinne egyetemet végzett, és volt szakmája, amit azonban előzőleg sohasem űzött. Mindjárt a diploma megszerzése után férjhez ment. Most ugyan Sah'riában él, de a férjét holnapután elvezényelhetik Burmába vagy Chilébe, netán Kanadába vagy Kínába. Harran erre nem is mert gondolni.

Corinne megváltoztatta az életét, mert maga szintén úgy akarta. Talán, ha nagyon ellenáll, ha erőszakot tesz vágyain, és nem vesz tudomást a nőről – megmaradt volna annak, aki. És amikor már nemcsak képzelte, hogy figyelő tekintetek kísérik lépteit, még inkább megmakacsolta magát. Corinne nagyon kellett neki, nélküle tovább nem élhetett. Szinte belehajszolta magát ebbe a szerelembe – bár lehet, hogy egy idő után ez valódinak bizonyult, és egyáltalán nem kellett hajszolnia sem magát, sem érzelmeit…

Said felé robogott ő is. A teniszpályáktól nem együtt jöttek el, elméletileg senki sem gyanakodhatott rájuk. Azon a napon – Harran biztos volt benne: sohasem felejti el azt a dátumot, június 3-át – szíve a torkában dobogott, miközben felfelé vezette az autót a hegyre vivő szerpentinen. És milyen öröm nyilallt belé, amikor meglátta a kis étterem parkolójában Corinne piros kocsiját…! Itt van hát, itt van, rá vár!

Ez felvillanyozta. Az étteremben, amely üresen tátongott, a személyzet megkülönböztetett figyelemmel szolgálta ki őket. Corinne valósággal ragyogott, várta a beígért meglepetést. Ékszerre számított? Vagy másra? Harran sohasem kérdezte meg tőle. A könnyű kis ebéd után, mivel korábban megbizonyosodott arról, hogy a nőnek még van pár órája, tudta: eljött az idő. Alig kétszáz métert sétáltak gyalog, árnyas fasorban. Egy helyütt leláttak a tengerre. A hatalmas kékség valószínűtlenül terjengett odalent; olybá tűnt, a világ végén állnak, az utolsó parton.

Harran Corinne hátához simult, arc arc mellett. Suttogott, pedig senki sem járt arra. Csupán a tenger volt ott harmadikként, amely mindent hallott. Ezt a suttogást is:

– Nagyon szeretlek. Érezned kell, milyen rettenetesen vágyom rád, Corinne…! A vágyaimat legszívesebben rád csókolnám. Az arcodra, a hátadra… Minden porcikádat végigcsókolnám. Neked is érezned kell, hogy eljött az idő. Ne gyötörj a végsőkig, nem bírom tovább a várakozást.

Így beszélt még, fel sem fogta, meddig. Talán csak egy percig? Corinne behunyt szemmel hallgatta, meleg szél ölelte körül testüket – ott és akkor a szél számára már egyesültek. Karok fonódtak testre, bőrre.

– Sejtem, milyen meglepetést terveztél – súgta a nő. Megengedően. Belenyugvóan. Vágyakozva…? Harran érezte, most nem szabad szólnia. Negyvenegy éves volt, fél élete minden férfitapasztalatával tudta, hogy ilyenkor a hallgatás többet jelent. Magához ölelte Corinne-t, és ahhoz a házhoz vezette. A tulajdonos – előre megkapta a pénzét – nem mutatkozott. A kulcs illett a zárba, és Corinne belépett. Harran egyelőre fékezte magát, csak arra ügyelt, hogy bezárja mögöttük az ajtót, kulcsra. Egy pillantás az ablakokra – moszkitóháló, és csend, csend… Tökéletes nyugalom. Amióta ismerték egymást, először rejtőztek el mások szeme elől. Falak vigyázták magányukat. És lassan egymás felé fordultak…

…– Jó lenne élve hazamenni – mondta Kara, még ugyanazon a hangon, mintegy folytatva előző mondatát. Harran messziről száguldott vissza, valósággal röpült. Érezte is, hogy előbbi gondolatai nem illenek ide, a gátra, ahol hamarosan a halál arat.

– Hány óra van? – kérdezte összefüggéstelenül. Kara az ajkába harapott. Talán haragudott is, de nem mutatta. Felemelte a csuklóját:

– Fél tizenegy.

– A délelőttöt majdnem megúsztuk. – Harran a hideg falnak vetette a hátát; jólesett a hűvössége. Idebent még nem érezték a hőséget. De Wayan teste mellett, az ajtó résén át kitekintve látta, hogy a híd aszfaltja fölött már vibrál a levegő. Délre sokkal melegebb lesz.

– Ideje, hogy felszereld az aknákat – jegyezte meg. Csak arra várt, hogy Kara szintén felálljon, és a hátizsákjáért nyúljon. Akkor hátat fordított neki, és az ajtóhoz ment. Könnyelműen nekitámaszkodott a vaskeretnek, ahonnan sziszegve kapta el a kezét. Megégette az ujjait. Erősen tűzött a nap.

– Jönnek! Egyszerre mindkét oldalról! – szólalt meg izgatottan Wayan, és átadta a helyét. Harran kinézett.

A keleti parton két dzsipet és mögöttük egy teherautót pillantott meg. Elég messze parkoltak le, a katonák szállása mellett. Éppen akkor engedték ki a lefegyverzett foglyokat a házból. Harran jól látta: az őrmester, aki megmutatta neki a rövidhullámú rádióadót, élénk taglejtésekkel magyaráz valamit. Biztosan a támadás, majd fogságba esésük körülményeit. Utána eltűntek a teherautó mögött. Helyettük állig felfegyverzett katonák fejlődtek láncba.

– Szóljak Diyaréknak? – kérdezte Wayan.

– Nem kell. Ezekkel mi is elbánunk. Tiéd a nyugati oldal – onnan szintén támadnak. A magas antennák a dzsipeken…

Hát persze, folyamatosan tartják a kapcsolatot. A nyugati oldalon egy dzsip és két teherautó állt. Harran azokra ugyancsak figyelt. Úgy vélte, az ellenség azt hiszi, előnyben van, mert két tűz közé veheti őket. A valóságban azonban megosztottak, és ezt ki kell használniuk. „Talán majd éjjel. Ha megérjük!” – tette hozzá magában.

A támadók egyszerre kezdték lőni a híd két végén helyet foglaló védekező állást. Géppisztolysorozatok csattogtak, először külön-külön, mintegy tapogatózva, aztán összefolytak és felerősödtek. Lövedékek fütyültek Harran feje fölött is. A fal kiszögellése mögött lapult. Ugyanakkor a másik oldalról fedezte egy kiugró fal. De Wayan időnként káromkodva ugrott félre, szerencsére mindig időben. Betonszilánkok röpködtek, a zaj kibírhatatlanná vált.

Diyar és a többiek azonnal az ajtónál termettek.

– Vissza! – ordította Harran. Még nem volt rájuk szüksége, s fölöslegesen ne tegyék ki magukat a golyóknak. Diyar visszahúzta a többieket, de ő maga ottmaradt a résben, és figyelt.

Harran szintén tüzelt. Időnként kitette fegyvere csövét a fal sarkánál, és ha úgy érezte, veszélytelenül kinézhet, nem habozott. Bár halványan sejtette, takarékoskodnia kell a lőszerrel.

Ormond és Narin viszont veszettül ontották a golyókat. A hídnak azon a végén az ellenség nem is mert közeledni. A katonák fedezékbe vetették magukat, és az első percek heves lövöldözése után mind ritkábban dörrent fegyverük. Hikkari viszont alig lőtt, arra várt, hogy a másik oldalon a katonák közül valaki egy pillanatra felfedje magát. Végre sikerült lelőnie egyiküket. Később látták, hogy társai négykézláb próbálják a halottat hátravinni. Merdin rájuk lőtt, de senkit sem talált el. Ellenfeleik, nyilván dühükben, a dzsipet valóságos zárótűzzel árasztották el. A jármű nagyon kevés védelmet nyújtott a mögötte lapulóknak. Aztán valami kis fekete tárgy repült a levegőben. Szerencsére rosszul dobták, jóval a dzsip előtt esett a földre. Gránát volt. A robbanás csak megmozdította a dzsip amúgy is vagy száz golyót kapott roncsát, de a mögötte lapulók sértetlenek maradtak. A támadók mindkét oldalon tizenöten lehettek. A keletieknél Harran nem látott tisztet. A nyugatiaknál egy barna hadnagy bukkant fel, aki kisvártatva eltűnt. A gát elején gazzal fedett, törött betontömbök hevertek, még az építők hagyhatták ott. A hadnagy amögött rendezte be búvóhelyét. Az volt a „vezetési pont”… Harrannak a tiszti iskola jutott eszébe. Az a hadnagy is ilyet járhatott ki, valószínűleg nem olyan régen.

„Mindketten katonák vagyunk” – gondolta. De ebből nem vont le más tanulságot. A katonák azért vannak, hogy harcoljanak. Értelemszerűen – gyakran egymás ellen. Tehát a közös sors még nem okvetlenül jelent valamiféle szövetséget, hanem esetleg éppen ellenkezőleg.

Hirtelen csönd támadt. Az ellenség, nyilván parancsszóra, beszüntette a tüzet. Harran nyugtalanul nézett hol keletre, hol nyugatra:

– Vigyázzatok… Ez valami csel lesz!

És igaza lett – az új csapás észak felől közeledett. A beálló csöndben még zúgott a fülük az iménti fegyverzajtól, talán azért hallották meg némi késéssel. Pedig már nem először…

– Helikopter! – Merdin a betonépület mögé mutatott. Harran nem vesztette el lélekjelenlétét, hátraüvöltött:

– Kara, a páncélöklöt!

Majdnem elkéstek. Diyar, nem törődve társa tilalmával, kicsúszott az ajtón, s a földön gurult a kiszögellés mögé. A kétoldali ellenfelek egyelőre hallgattak. Az a hadnagy nem adott tűzparancsot. Mire vár…? Biztosan a helikopterre! A dübörgés mind közelebbről hallatszott. Kara az utolsó pillanatban, lihegve jött, s átadta a nehéz, vastag csövű fegyvert az őrnagynak, majd a hátára fordult, és felemelte géppisztolyát. Az épület felső szélére célzott, várta, mikor bukkan fel a fémmadár…

Hiába várta. A gép oldalról és alacsonyan jött. Fedélzetén, a nyitott ajtónál két katona térdelt, kezükben géppisztollyal. Amint meglátták az épület előtt hasaló férfiakat, habozás nélkül tüzet nyitottak.

A világ valósággal elsötétült. Kara némi késéssel fordult rájuk, Diyar majdnem teljesen és tökéletesen elkésett. Az ajtónyílásban álló Tall pedig már nem tudott elugrani. A betonfalakba tompán csapódtak a lövedékek, mindenfelé szilánkok repdestek. Voltak másodpercek, amikor a védők szinte bénultan feküdtek. A zaj mindent betöltött. Merdin sejtette, a katonák most nem támadnak, hiszen így ők is a helikopter tüzébe kerülnének. Nyugodtan hanyatt fordult, és nem sajnált egy egész tárat. De csak egyetlen egy golyója találta el a gépet. Hikkari oldalt figyelt. A másik oldalon Ormond és Narin nem mert felfelé lőni.

Harran tudta, mit kell tennie. Megtanították rá annak idején, sőt, ő ugyancsak oktatott rá másokat. A helikopterek igen sebezhetőek, még a páncélozottak is. Ez itt egy Twinstar volt. Hatszemélyes, nem túl régi gyártmány. Harran annak idején az agyába véste, melyik gép mire jó, mikor és hol használják. A Sah'riával határos összes ország fegyverzetét meg kellett ismernie. A Twinstar két hajtóművel rendelkezik, amint azt a neve is mutatja. Csak négyezer méterre emelkedhet, de ez éppen elég egy ilyen könnyű gépnek. Páncélzattal nem látták el, általában csak felderítésre használják. „No nem mindig, hogy a sejtán vigye el!” – káromkodott magában a férfi. A két gázturbinás hajtómű kézi géppisztollyal szinte sérthetetlen ilyen távolságból… Hacsak nem találja el két sebezhető pontja közül az egyiket: a pilótát, ott elöl, a fülke bal oldalán, vagy hátul a farok végén a forgatónyomatékot kiegyenlítő kicsiny légcsavart.

Harran tudta, nem habozhat. A légnyomás levitte a sapkáját, olyan közel jártak a fejéhez a golyók. A helikopter csaknem egy helyben állt, kissé balra-jobbra ringott. Soha nem lesz jobb alkalom.

Az ujja a kioldón lapult. Csak egy kis mozdulat kell. Szeme elé rántotta a célzót. A gömb és a kereszt… Valaki azt mondta, ez a példány kissé balra és felfelé hord. Ekkora távolságnál ennek még nem lehet jelentősége. Kimondta…? Kara? Összpontosított, kizárt magából minden egyéb gondolatot. Ugyanakkor tisztában volt vele, sietnie kell, hisz nincs már idő. Az egész így sem tartott tovább két másodpercnél, de számára ez a röpke idő rettentő hosszúnak tűnt. Végre a célkereszt a Twinstar vezetőfülkéjének első, üveges részére került, és akkor nem várt tovább.

A parton állók egy pillanatig azt hitték, hogy új nap keletkezett az égen. Kigyúlt, tüzet okádott, majd nem sokkal később elenyészett. Diyar csak annyit érzékelt, hogy valami forró hull rá, égető cseppek… A helikopter üzemanyaga! Zubbonya azonnal lyukacsos lett, ő pedig kínjában a hátára hemperedett, hogy valahogy eloltsa a kínzó mini-tüzeket.

– Vigyázz, Kara…!

– Gyertek ide!

Harran egy darabig nem tért magához, vörös köd ült a szeme előtt. Arra figyelt fel, hogy ismét csönd támadt. Keze görcsösen markolta a fegyvert. Aztán megérezte, hogy valaki a vállát veregeti, miközben mámorosan üvölti:

– Ez az, őrnagy! Jó lövés volt!

Ekkor kezdte sejteni, hogy eltalálta.

A helikopter akkor már odalent hevert a földön, éppen a három áteresztő hófehér vízsugarába zuhantak a roncsok; az áramlat azonnal tovasodorta őket. Kihunytak a tüzek. A gát szélén itt-ott még kis lángok lobogtak – odafröccsent a kerozin. A zuhanó géptestben maradhatott némi lőszer – tompa dörrenéseket közvetített a gát lentről, majd ott is csönd lett.

Harran végre magához tért, és azonnal tudta: neki, a parancsnoknak most szólnia kell embereihez. Kara kezét lefejtette válláról, gyors pillantásokat vetett körbe. Az a fekete füstfelleg, amely korábban a Twinstar helikopter volt, még ott terjengett a fejük fölött a magasban, árnyékot vetett rájuk. Látszott, ahogy a könnyű szél tovamozdítja, el, a tó fölé.

– Egyelőre ne lőjetek!

– Igazad van. Takarékoskodnunk kell a lőszerrel – mondta Diyar, és tárat cserélt az Ingramban. Fémes csattanások hallatszottak – a többiek hasonlóképpen tettek. Az ellenség nem mozdult.

Dél volt.