A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Megan Goldin: The Night Swim, 2020

Fordította: Goitein Zsófia

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Szállj ki, ha tudsz, 2021

Copyright © 2020 by Megan Goldin

All rights reserved.

Hungarian translation © Goitein Zsófia

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Váry Orsolya

Korrektúra: Tabakovits Nikoletta

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-78-0

Bernardnak és Suzanne-nak

„Ami elmúlt, elmúlt; akármi volt, nem létezett többé. Akármi a következménye, az idő összecsap fölötte; néhány esztendő múlva olyan lesz minden, mintha sohasem történt volna meg, és őt magát is elfelejtik.”
Thomas Hardy: Egy tiszta nő{1}

1

HANNAH

Édesanyámat Jenny halála ölte meg. Úgy végzett vele, mintha szíven lőtték volna. Az orvos azt mondta, rákban halt meg, de én láttam, hogy abban a pillanatban hunyt ki belőle az élet, amikor a rendőr bekopogott hozzánk.

– Jennyről van szó, ugye? – kérdezte remegő hangon anyám, miközben a hálóingét markolászta.

– Nem is tudom, hogyan mondjam el önnek, asszonyom – kezdte részvétteljes hangon a rendőr. Percekkel korábban hozzám is ilyen stílusban szólt, amikor megkért, hogy várjak a rendőrautóban, amelynek villogója piros-kéken világította meg a házunk falát.

Kérése ellenére kiszálltam, és anyához szaladtam. Sápadt volt, és látszott, hogy most ébredt. Átöleltem a derekát, miközben a rendőr beszélt. Anya minden szóra összerezzent.

A rendőr állkapcsa feszült, szeme könnybe lábadt, mire befejezte. Fiatal fickó volt.

Látszott, hogy nincs tapasztalata a tragédiák közlésében. Megtörölte a szemét, és nagyot nyelt.

– Nagyon s-sajnálom. Őszinte r-r-részvétem a veszteségért, asszonyom – dadogta, amikor már nem volt egyéb, amit mondhatna. Ez a mondat alaposan rányomta a bélyegét az elkövetkező évekre.

Szorosan átöleltem anyát, miközben ő kábultan lépdelt a ház felé. Magával ragadta a gyász. Arcomat a hasához szorítottam, és nem engedtem el. Biztosra vettem, hogy csak és kizárólag én tartom őt egyben.

A karosszékbe roskadt. Arcát a tenyerébe temette, és rázkódott a válla a sírástól.

Bementem a konyhába, és töltöttem neki egy pohár limonádét. Mást nem tehettem érte. A mi családunkban a limonádé volt a gyógyír az élet gondjaira. Anya foga koccant a poháron, ahogy inni kezdett. Mindössze egy kortyot fogyasztott, aztán letette a poharat a szék karfájára, és összekulcsolta a kezét.

Gyorsan megfogtam a poharat, mielőtt leesne, aztán a konyha felé vettem az irányt. Félúton lehettem, amikor láttam, hogy a rendőr még mindig az ajtóban áll. A földet bámulta. Követtem a tekintetét. Véres lábnyomok éktelenkedtek a linóleumon. Az én lábnyomom volt.

Várakozva nézett rám. Ideje volt bemennem a kórházba, ahogy megbeszéltük, de kértem, hogy előtte hozzon haza, mert anya mellett akartam lenni, amikor megtudja, mi történt Jennyvel.

Dacosan a fickóra nézetem. Aznap éjjel még véletlenül sem akartam egyedül hagyni anyát, hiába kellett volna minél sürgősebben ellátni a sebem.

A fickó vitatkozni akart, de ekkor megszólalt az adóvevője. Leguggolt, hogy a szemembe nézzen, és azt mondta, ideküld egy nővért, hogy segítsen, így nem kell kórházba mennem a sérülésem miatt.

A szúnyoghálón keresztül figyeltem, ahogy elindul. Még sokáig hallottam a sziréna hangját, holott a rendőrautó már rég eltűnt a távolban.

Másnap reggel jött a nővér. Kórházi öltözékben jelent meg, kezében egy hatalmas táskával. Elnézést kért a késésért, és azt mondta, hogy előző este történt egy súlyos baleset, ezért csak most tudott elszabadulni. Feketével varrta össze a sebem, és erősen bekötözte a lábam. Mielőtt elment, figyelmeztetett, hogy ne sétáljak, mert elpattan a varrat. Igaza volt, mert pontosan ez lett a vége.

Jenny alig múlt tizenhat, amikor meghalt, nekem pedig öt hét volt hátra a tizedik születésnapomig. Ahhoz elég idős voltam, hogy tudjam, az életem soha nem lesz olyan, mint azelőtt. Ahhoz viszont fiatal, hogy felfogjam, miért.

Soha nem mondtam meg anyának, hogy a rendőrök érkezéséig a karomban tartottam Jenny jéghideg testét. Ahogy kiértek, rögtön arrébb tessékeltek, és körülállták a nővéremet. Semmit nem meséltem neki arról az estéről.

Még ha mondtam is volna bármit, kétlem, hogy meghallja. Teljesen máshol járt az agya.

A nővérem temetésén csak anya, én, a polgármester és anya néhány kolléganője volt jelen. Utóbbiak áruházi egyenruhában jöttek az ebédszünet ideje alatt. Legalábbis rájuk emlékszem. Lehet, hogy voltak mások is, de nem rémlik.

Az egyetlen dolog, amire élesen emlékszem a temetésből, az Jenny koporsója, amit a frissen ásott sírba engedtek. Levettem a kézzel kötött felsőm, és a koporsóra terítettem.

– Jennynek szüksége lesz rá – mondtam anyának. – Hideg lesz neki a föld.

Mindketten tudtuk, hogy a nővérem utálja a hideget. Télen, amikor a hideg szél befújt az ablak- és ajtórésen keresztül, Jenny könyörgött anyának, hogy költözzünk olyan helyre, ahol mindig nyár van.

A nővérem temetése után néhány nappal egy pókerarcú, öltönyös férfi jelent meg a rendőrségtől. Elővette a jegyzetfüzetét a kabátja zsebéből, és megkérdezte, tudom-e, mi történt pontosan Jenny halálának napján.

Lesütöttem a szemem, és a lábamat fedő kötést bámultam. Éreztem, hogy megkönnyebbül, amikor egyetlen feltett kérdésére sem adtam választ. Üres füzetét visszatette a kabátja zsebébe, és az autója felé vette az irányt.

Gyűlöltem magam, amiért nem mondtam semmit. Időnként, ha úrrá lesz rajtam a bűntudat, emlékeztetem magam, hogy nem az én hibám. A férfi nem jól tette fel a kérdéseket, én pedig nem tudtam, miképp magyarázzak el olyan dolgokat, amelyek megértéséhez túl fiatal vagyok.

Idén huszonöt éve, hogy Jenny meghalt. Negyed évszázad, mégsem változott semmi. Ugyanúgy fáj a halála, mint aznap, amikor eltemettük. Csak az a különbség, hogy többé nem maradok csendben.

2

RACHEL

Egyetlen fehér felhő látszott az amúgy tökéletesen kék égen, amikor Rachel Krall szürke terepjárója végighaladt az Atlanti-óceán felé vezető úton. A kékség egyre csak nőtt, így Rachel végképp meggyőződött róla, hogy közel az óceán.

Kellemetlen érzés fogta el, amikor a mellette lévő ülésre hajtogatott levélre pillantott, de igyekezett a vezetésre koncentrálni, és tartani a megfelelő irányt. Nagyon megrázta a levél. Nem is igazán a tartalma miatt, inkább azt találta furcsának, ahogy aznap reggel megkapta.

A sok autózás után megállt pihenni egy éjjel-nappali bisztrónál. Hatalmas bögre kávét és palacsintát rendelt, amelyet áfonyaöntettel és két gombóc vaníliafagylalttal szolgáltak fel. Utóbbit rögtön a tányér szélére tolta. A kávét keserűnek találta, ennek ellenére megitta. Fontosabb volt a koffein, mint hogy íze is legyen a löttynek. Amikor befejezte az evést, kért egy extra erős jegeskávét, és elcsomagoltatott néhány muffint arra az esetre, ha az út hátralévő részében további energiaforrásra lenne szüksége.

Amíg várta, hogy kihozzák, amit elvitelre kért, fáradt, zöld szemébe cseppentett a szemcseppből, és megrázta félhosszú, barna haját. Éppen copfot készített magának, amikor a pincérnő kihozta a rendelését, aztán gyorsan odaviharzott egy sofőrhöz, aki dühösen intett felé, hogy kéri a számlát.

Rachel a kelleténél több borravalót adott. Leginkább azért, mert sajnálta a pincérnőt, akit a vendégek folyamatosan szidtak a lassú kiszolgálás miatt, holott egyértelműen nem az ő hibája volt. Rachel maga is végigdolgozta a főiskolás éveit, ezért pontosan tudja, milyen, amikor az ember egyedüliként szolgál ki egy zsúfolt étteremnyi embert.

Mire otthagyta a bisztrót, úgy teleette magát, hogy enyhe émelygés fogta el. Odakint olyan vakítóan sütött a nap, hogy a kocsi felé menet egy kicsit el kellett takarnia a szemét. Mielőtt odaért, látta, hogy valami van az ablaktörlő alatt. Feltételezte, hogy szórólap, ezért gyorsan kikapta. Már azon volt, hogy összegyűri, de ekkor észrevette, hogy a neve is szerepel rajta, méghozzá szépen írott, nyomtatott betűvel: RACHEL KRALL részére (a Bűnös vagy Nem Bűnös című podcastból).

Rachel minden héten több ezer e-mailt és üzenetet kap. A legtöbb kedves, baráti hangvételű. Afféle rajongói levelek. Ijesztő üzenetet nemigen küldenek. Nem tudta, hogy ez a levél melyik kategória lesz, de már attól kényelmetlenül érezte magát, hogy valaki felismeri, és üzenetet hagy a kocsija szélvédőjén.

Körbenézett, hátha még ott van az üzenet küldője. Lehet, hogy az illető vár, és figyeli Rachel reakcióját. Csak cigiző és beszélgető sofőröket látott. Olyan is akadt, aki a teherautója rakományát ellenőrizte. Aztán ajtócsapódást hallott. Az autók duruzsolva indultak, de közben érkezett néhány motoros. Senki nem figyelt Rachelre, de ez sem nyugtatta meg.

Ritkán érezte magát védtelennek. Az elmúlt évek során számtalanszor keveredett éles helyzetbe. Egy hónappal ezelőtt egy szigorúan ellenőrzött cellában töltötte a délutánt, és egy bilincs nélküli sorozatgyilkossal beszélgetett, miközben a rendőrök csőre töltött fegyverrel álltak az ajtónál arra az esetre, ha a gyilkos Rachelre támadna. Hiába volt szemtől szemben a gyilkossal, egyáltalán nem félt. Ezek után ő maga csodálkozott a legjobban, hogy a mostani levél ekkora riadalmat kelt benne.

A lelke mélyén tudta, miért érzi magát kellemetlenül. Mert valaki nyilvánosan felismerte. Eddig soha nem történt ilyen. Keményen dolgozott, hogy megőrizze az inkognitóját, miután a podcast első évada hatalmas sikert aratott. A nézők rajongtak a bűnügyi történetekért.

Abban az évadban Rachel bemutatott egy frissen feltárt esetet, amelyből kiderült, hogy a középiskolai tanárt jogtalanul ítélték el a felesége meggyilkolásáért, amelyet állítólag a második nászútjukon követett el.

A második évad még sikeresebbnek bizonyult. Rachel megoldott egy felderítetlen bűnesetet, amelyben egy kétgyermekes családanyát halálra vernek a fodrászüzletben. Mire véget ért a második évad, Rachel Krall nevét mindenki ismerte.

A hírnév ellenére, vagy éppen ezért, igyekezett a háttérben maradni. A nevét és a hangját rögtön beazonosították, de akik nem tudták, hogy néz ki, még véletlenül sem ismerték fel a konditeremben, a bárban, a kedvenc kávézójában, és az sem tűnt fel senkinek, ha szembejött velük a bevásárlóközpontban.

Egyedül a volt férje által lőtt fekete-fehér képeket láthatták nyilvánosan, amelyek még a házassága idején, a főiskolás éveiben készültek. Ezek alapján viszont aligha lehetett felismerni, mert kicsit homályosak voltak, nem beszélve arról, hogy Rachel vonásai jócskán megkeményedtek, miután a harmincas éveibe lépett.

A podcast megjelenése körüli napokban kértek Racheltől pár fotót a megjelenő cikkekhez. A régi képek elküldése a producer, Pete ötlete volt. Szerinte a megtörtént bűnesetekről szóló tudósítás vonzza a különc figurákat, sőt a pszichopatákat is, ezért megállapodtak, hogy Rachel mindenképp inkognitóban marad. Szándékosan nem szerepel olyan műsorokban, ahol személyesen kell megjelennie, így nem ismerik fel civilben.

Emiatt végképp nem értette, hogyan és miről ismerte fel egy vadidegen, aki ráadásul személyes üzenetet hagyott neki olyan helyen, ahová hirtelen felindulásból parkolt, mert megéhezett. Még egyszer átnézett a válla fölött, kinyitotta a borítékot, és elolvasta a levelet.

Kedves Rachel!

Remélem, nem bánja, hogy a keresztnevén szólítom. Olyan érzésem van, mintha régóta ismernénk egymást.

Elborzadt a levél személyes hangvételétől. Ehhez hasonlót egy szadistától kapott utoljára, a fickó egy biztonságos börtönbe hívta szexelni.

Rachel beült a vezetőülésbe, és tovább olvasta a levelet, amelyet egy spirálfüzetből kitépett lapra írtak.

Nagy rajongója vagyok, Rachel. Minden részt meghallgattam. Hiszem, hogy ön az egyetlen, aki segíteni tud. A nővéremet, Jennyt nagyon régen megölték. Még csak tizenhat éves volt. Kétszer is írtam önnek, hogy a segítségét kérjem. Nem tudom, mit teszek, ha ismét nemet mond.

Rachel az utolsó oldalra lapozott. Aláírás: Hannah. Nem emlékezett rá, hogy bármilyen levelet is kapott volna tőle, bár ez nem változtatott semmin. Ha postán küldte, jó eséllyel Pete-hez vagy a gyakornokhoz került. Jellemzően mindkettőjükhöz rengeteg megkeresés érkezik, ezért alig győznek válaszolni. Néha előfordul, hogy Pete továbbítja a levelet Rachelnek, hogy ő is nézze meg.

Kezdetben ő maga olvasta el az összes segítségkérő üzenetet, amelyek vagy családoktól, vagy barátoktól érkeztek. Mindenki dühös volt, amiért az általa szeretett személy meggyilkolásával kapcsolatos nyomozás nem haladt elég gyorsan, de fordultak hozzá bűnözők is, hogy segítsen nekik bebizonyítani az ártatlanságukat. Rachel személyesen válaszolt minden levélre. Előzetes kutatást végzett, és gyakran megadta olyan nonprofit szervezetek elérhetőségét, amelyek segíteni tudnak.

{1} Szabó Lőrinc fordítása