A fordítás az alábbi mű alapján készült:

L.J. Shen: Broken Knight (All Saints High #2), 2019

Fordította

NAGY BOLDIZSÁR

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A csóktolvaj, 2020

A jövő zenéje, 2020

Szenzációs szerető, 2020

Fékezhetetlen vágy, 2021

Az ördög feketét visel, 2021

Vakmerő (Vágyak iskolája-sorozat 1.), 2021

Copyright © 2019. BROKEN KNIGHT by L.J. Shen

Published by arrangement with Brower Literary & Management, Inc.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektor: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-46-6

Két tehetséges nőnek, Bettynek és Vanessa V.-nek,
akiket imádok, valamint a világ minden Lunájának

„Valaki, akit valaha szerettem, egy doboznyi bánatot adott nekem. Évekbe telt, mire rájöttem, hogy ez is egy ajándék volt.”

– Mary Oliver

Főcímdal

Aerosmith: Dream On

Lejátszási lista

Depeche Mode: Enjoy the Silence

The Vamps: Just My Type

The Chainsmokers feat. Five Seconds of Summer:

Who Do You Love?

The Stone Roses: I Wanna Be Adored

Bazzi feat. Camilla Cabello: Beautiful

Coldplay: Fix You

Death Cab for Cutie: I Will Follow You into the Dark

The Verve: The Drugs Don’t Work

Kaiser Chiefs: I Predict a Riot

Első fejezet

Knight, 9; Luna, 10

Knight

Ököllel a tölgyfába bokszoltam, és ahogy felhasadt a bőröm, mindenemet átjárta a friss sérülést kísérő ismerős fájdalom.

A vérzés segített, hogy jobban kapjak levegőt. Nem tudtam, ez mit jelent, de anya, amikor azt hitte, senki nem hallja, sírva fakadt miatta a fürdőszobában. Valahányszor a folyton sebes öklömre nézett, a zokogás elkezdődött. Ennek köszönhettem azt is, hogy minden héten egyszer meg kellett jelennem annál az öltönyös fickónál, aki az érzéseimről faggatott.

A fülhallgatóm kizárta a madarak, a tücskök és a lábam alatt ropogó falevelek zaját. A világ egy rakás szar. Nem akartam hallani. A Limp Bizkit Break Stuff című dala volt a választott katasztrófahimnuszom. Lehet, hogy Fred Durst úgy néz ki, mint egy baseballsapkás heregolyó, de rátapintott a lényegre.

Puff.

Puff.

Puff.

A gyerekek általában egymással verekszenek. Én nem. Én magamat akartam bántani. Ha a testem fájt, a szívem nem sajgott tovább. Egyszerű matek, és egész jó alku.

Egy toboz esett a fejemre. Felfelé sandítottam. A hülye szomszéd lány, Luna, a lombházunk előtt ült, egy második tobozt egyensúlyozva a kezében, és a pálcikalábait lóbálta egy vastag ágról.

– Ezt meg miért csináltad? – Kitéptem a fülemből a hallgatót.

Intett a fejével, hogy másszam fel. Nem moccantam. Ismét felfelé intett.

– Nem! – Próbáltam slejmet gyűjteni a számba, és köptem egyet oldalra.

Luna felhúzta a szemöldökét, amivel azt kérdezte, mi a baj. Luna folyton kíváncsiskodott, de csak nálam. Tiszta szívás.

– Vaughn ellopta a biciklimet – jelentettem be.

A szart is kivertem volna az úgynevezett legjobb barátomból, ha nem tudtam volna biztosan, hogy véletlenül megölném közben. Azt mondta, szándékosan akart felkúrni. „Add ki magadból!” Bármit is értett ez alatt. Mit adjak ki? Ugyan mit tudott ő rólam? A haragomról? Neki tökéletes volt az élete. A szülei egészségesek voltak. És nem volt egy olyan idegesítő kisöccse, mint Lev.

Luna eldobta a második tobozt. Ezúttal elkaptam, majd meglendítettem a karomat, mint egy baseballjátékos, és visszahajítottam, szándékosan elvétve a célt.

– Azt mondtam, nem.

Előkerített egy harmadik tobozt (a lombházban volt egy rejtekhelye, ott tartotta őket arra az esetre, ha betolakodók jelennének meg, amire őszintén szólva sosem került sor), és színpadias mozdulattal felém hajította azt is.

Most már felcsattantam.

– Olyan hülye vagy!

Csak pislogott.

– Ne nézz már így rám!

Megint pislogott.

– Az istenit, Luna!

Nem érdekelt, Vaughn mit mondott. Én aztán soha nem akartam megcsókolni ezt a lányt. Nagyon reméltem, hogy Luna nem is fog erre kérni.

Felkapaszkodtam a kötéllétrán a kis lombházunkba. Vaughn úgy gondolta, ő túl menő a lombházakhoz. Oké. Szóval ez is egy újabb olyan dolog volt, ami Lunáé meg az enyém volt, Vaughn nem tartozott ide.

Luna leugrott az ágról. Egy ideig a földön gurult, majd kiegyenesedett, mint egy nindzsa, végül leporolta magát, elégedetten mosolyogva. Aztán rohanni kezdett a szomszédos házak felé. Gyorsan.

– Hová mész? – kiáltottam, mintha válaszra számíthatnék.

Néztem, ahogy eltűnve egy pöttyé változik. Mindig szomorú lettem, ha elmenni láttam.

Az egész amúgy is tiszta hülyeség volt. Nem ismertem senkit, aki bármire is rá tudta volna beszélni Vaughnt. Luna még beszélni sem tudott, szóval… Ráadásul nem volt szükségem Luna segítségére. Azért hagytam magára Vaughnt, mert ha maradtam volna, akkor biztosan kiprovokálja, amit akart – egy mocskos verekedést. Csakhogy én különböztem tőle. Nem az volt az életcélom, hogy a szüleimet bosszantsam.

Valamivel később Luna visszajött a biciklimmel. Felálltam, szememet védve a lemenő nap elől. Mindig fényesebben égett, amikor az óceán el akarta nyelni.

Luna intett, hogy menjek le.

Válaszul egy fenyőtobozt dobtam a vállához.

– Rexroth.

Mi van? – kérdezte az összevont szemöldöke. Az a lány ezer különböző dolgot tudott nekem mondani csak a szemöldökével. Néha legszívesebben leborotváltam volna, csak hogy bosszantsam.

– Mindig kiegyenlítem a számlát. Vágod, nem?

Vágom – ismételte azzal, ahogy a szemét forgatta.

– Most pedig gyere fel!

A biciklim felé intett, és dobbantott egyet a lábával.

– Hagyd azt a hülye biciklit!

Bementünk a lombházba. Tudtam, hogy köszönetet kellene mondanom, de nem tettem, ehelyett elővettem a korábban kinyomtatott lapokat, és elrendeztem őket kettőnk között a fapadlón. A homlokunkra tapadt a meleg verejték, ahogy mindketten lenéztünk. Jelnyelven tanítottam Lunát káromkodni – amit az apja és a terapeutája soha nem tenne meg.

– Itt azt mondja, hogy a fasz egy ‚d’ kézmozdulat, ami közben megérinted az orrod – utánoztam az egyik lapon látható képet, majd lefordítottam. – Ó, nézd! Ha azt akarod mondani, hogy baszd meg, akkor csak mutasd az illetőnek a középső ujjadat, és csücsöríts. Egyértelmű.

Nem néztem Lunára, miközben a homloka az enyémnek támaszkodott. Luna lány volt, de attól még nagyon menő. Az egyetlen hátránya az volt, hogy néha túl sokat kérdezett a tekintetével. Anya azt mondta, ez azért van, mert Luna törődik velem. A világért sem vallottam volna be, de amúgy én is törődtem vele.

Megkocogtatta a vállamat. Felfordítottam egy újabb lapot.

– Nyitott kézzel előre-hátra az állad oldala felé integetni azt jelenti, hogy ribanc. Haver, apád meg fog ölni, ha valaha is megtudja, hogy ezt tanítottam neked.

Luna erősebben koppintott a vállamra, körmét a bőrömbe vájta.

Olvasás közben felnéztem.

– Mi van?

Jól vagy? – jelelte.

Ritkán használta a jelbeszédet. Luna nem akart beszélni. Nem csak jelbeszéddel – egyáltalán nem. Amúgy tudott beszélni. Mármint technikailag. Nem mintha valaha is hallottam volna bármit is mondani. De ezt mondták a szüleink, hogy nem a hangjával van a baj. Hanem a világgal.

Megértettem. Én is utáltam a világot.

Csak másképp.

Megvontam a vállam.

– Persze.

A barátok nem hagyják, hogy a másik apróságokon idegeskedjen – jelelte.

Hű! Egy egész mondat. Ez újdonság volt.

Nem értettem, mi értelme van a jelbeszédnek, ha azt tervezi, hogy egyáltalán nem beszél, de nem akartam kényelmetlen helyzetbe hozni egy ilyen kérdéssel, meg minden.

– Nem érdekel a bicikli. – Letettem a lapot, az águnkhoz szaladtam, távozásra készen. Luna követett, leült mellém. Nem is szerettem biciklizni. Nyomta a mogyorómat, a testem többi részét pedig nem hozta lázba. Csak azért tekertem, hogy Lunával lóghassak. És pont ugyanazért színeztem. Miközben utáltam színezni.

Oldalra biccentette a fejét. Ez egy kérdés volt.

– Anya megint kórházban van. – Felkaptam egy fenyőtobozt, és az ereszkedő nap felé hajítottam, a domb peremén túlra, amin a fánk emelkedett. Azon tűnődtem, vajon a fenyőtoboz eljutott-e az óceánig, hogy most már nedves és hideg-e. És hogy vajon gyűlölt-e engem.

Luna a kezemre tette a kezét, és a tenyerünket bámulta. A kezünk egyforma méretű volt, az övé barna, az enyém fehér, mint a frissen hullott hó.

– Jól vagyok – szipogtam, és kiválasztottam egy másik fenyőtobozt is. – Minden rendben.

Utálom ezt a szót. Rendben – jelelte Luna. – Nem jó. Nem is rossz. Semmilyen.

Lehajtotta a fejét, megfogta és megszorította a kezemet. Az érintése meleg volt, és nyirkos. Valahogy taszító. Néhány hete Vaughn azt mondta, hogy meg akarja csókolni Cara Huntingot. El sem tudtam volna képzelni, hogy így megérintsek egy lányt.

Luna a szívére húzta a kezem.

Zavartan forgattam a szemem.

– Tudom. Te itt vagy nekem.

Megrázta a fejét, és erősebben szorította a kezemet. Az átható tekintete kiborított.

Mindig. Bármikor. Örökké – jelelte.

Belélegeztem a szavait. Legszívesebben szétvertem volna a hülye biciklimet Vaughn hülye fején, aztán elrohantam volna. Hogy meghaljak. Meg akartam halni egy homokos sivatagban, porrá válni és hagyni, hogy a szél szerteszórjon a semmibe és mindenhova.

Anya helyett akartam meghalni. Én teljesen haszontalan voltam. De anyától annyi ember függött.

Apa.

Lev.

Én.

Én.

Luna az előttünk eltűnő napra mutatott.

– Naplemente? – sóhajtottam.

A homlokát ráncolta.

– Strand?

Megrázta a fejét, és a szemét forgatta.

Holnap újra felkel a nap – jelelte.

Előrehajolt. Egy pillanatra azt hittem, le fog ugrani. Levett egy biztosítótűt a kockás Vans cipőjéről, és megszúrta vele a mutatóujját. Szótlanul megfogta a kezem, és az én ujjamat is megbökte vele. Összeérintette őket, én pedig az összefolyó vérünket néztem.

Luna elmosolyodott. A fogsora egyenetlen volt. Egy kicsit előre is állt. Távolról sem volt tökéletes.

A vérünkkel azt írta a kézfejemre, hogy „száguldunk mindhalálig”, nem foglalkozva az öklömön éktelenkedő sebbel.

A biciklire gondoltam, amit visszaszerzett nekem, és elvigyorodtam.

Magához rántott, és megölelt. A karjaiba olvadtam.

Nem megcsókolni akartam.

Hanem széthúzni egy cipzárt a bőrömön, és magamba húzni őt.

Elrejteni a világ elől, és megtartani magamnak.

*

Knight, 12; Luna, 13

Luna

A Hold után kaptam a nevem.

Apa azt mondta, hogy egy duci, tökéletes teremtés voltam. A fény, ami megjelent a sötétségben. Egy gyerek, akit anyám nem akart, és akivel apám nem tudott mit kezdeni. Azt mondta, hogy ennek ellenére – vagy talán éppen ezért – én voltam a legszebb és legcsábítóbb teremtés, akit valaha is látott.

„A szívem megszakadt, de nem azért, mert szomorú lettem, hanem mert annyira nagyra nőtt a látványodtól, mert nem fértél el benne” – mondta egyszer.

Sok mindent mondott, hogy éreztesse velem, szeret. Persze erre meg is volt az oka.

Anyám elhagyott minket, mielőtt betöltöttem volna a kettőt.

Az évek során többször is bekopogtatott az elmém ajtaján, akkor, amikor a legkevésbé számítottam rá – berontott a kapun egy sereg emlékkel és elrejtett fényképpel, amiket nem lett volna szabad megtalálnom. A nevetése – az a nevetés, amit képtelen voltam nem hallani, bármennyire is próbáltam – úgy suhant végig a bőrömön, mint a tűz lángja.

Attól pedig csak még rosszabb volt, hogy tudtam jól: anyám életben van. Valahol ugyanazon ég alatt élt, ugyanazt a levegőt szívta, mint én. Talán Brazíliában, a hazájában. Igazából mindegy is, hol, mert csak az számított, hogy nem velem. És az egyetlen alkalommal, amikor visszajött hozzám, pénzt akart.

Ötéves voltam, amikor ez történt – nagyjából akkor, amikor apa megismerkedett Edie-vel, a mostohaanyámmal. Val, az anyám, közös felügyeletet kért, és annyi gyerektartást, amiből egy kisebb országot finanszírozni lehetett volna. Amikor rájött, hogy nem fogom meggazdagítani, megint lelépett.

Akkoriban szokásommá vált, hogy esténként a konyhába lopakodom, ahol apa és Edie a nagy beszélgetéseiket folytatták. Soha nem vettek észre. Azóta tökéletesítettem a láthatatlanság művészetét, mióta Val nem látott engem.

– Nem akarom, hogy a gyerekem közelében legyen – morogta apa.

– Én sem – válaszolta Edie.

A szívem meleg ragaccsá olvadt.

– De ha visszajön, át kell ezt gondolnunk.

– Mi van, ha bántja őt?

– Mi van, ha meggyógyítja?

A tapasztalat megtanított arra, hogy az idő két dologra jó: gyógyít és gyilkol. Minden egyes nap vártam a gyógyító részt. A párkányom alatti csipkés párnákra térdeltem, kitártam az ablakot, és imádkoztam, hogy a szél vigye el az összes, anyához kapcsolódó emlékemet.

Nem tudtam gyűlölni Valenciana Vasquezt, a nőt, aki a kiságyam előtt pakolta össze a holmiját, miközben én sírtam, könyörögtem, kiabáltam, hogy maradjon, majd ő mégis elment.

Félelmetesen jól emlékeztem a jelenetre. Azt mondják, az embernek nem lehetnek emlékei a kétéves kora előtti életszakaszról, de nekem fotografikus memóriám van, 155-ös az IQ-m, és elég sok vizsgálatnak vetették már alá az agyam ahhoz, hogy tudjam: akár átok ez, akár áldás, de mindenre emlékszem.

Minden rosszra.

Minden jóra.

És minden köztesre.

Az emlék tehát még mindig ropogósan friss volt bennem. Emlékszem az eltökéltségre, ami ott ragyogott anya barna, húzott szemeiben. A hideg verejtékre, ami összegyűlt a pufók karjaim alatt. Arra, ahogy a szavakat kerestem kétségbeesetten, és amikor végre megtaláltam őket, olyan hangosan ordítottam, ahogy csak tudtam.

– Anyuci! Kérlek, maradj!

Megállt az ajtóban, olyan erősen fogta az ajtókeretet, hogy az ujjbegyei kifehéredtek, esélyt sem akart adni rá, hogy valami arra ösztönözze, hogy megforduljon és átöleljen. Emlékeztem, hogy nem mertem pislogni, mert túlságosan féltem, hogy ha becsukom a szemem, anya eltűnik.

Aztán a másodperc töredékére győzedelmeskedtek az anyai ösztönei, és megfordult, hogy rám nézzen.

Az arca eltorzult, a szája szétnyílt, és végignyalta a skarlátvörösre rúzsozott ajkát. Úgy láttam, mondani akar valamit, de végül megrázta a fejét, és elment. A rádióból egy melankolikus dallam szólt. Val gyakran hallgatta a rádiót, hogy elnyomja a sírásom hangját. A szüleim nem éltek együtt, de a felügyeletet megosztották. Miután Val nem válaszolt apa többszöri telefonhívására sem, néhány órával később a kiságyamban talált rám. A pelenkám annyira tele volt, hogy súlyosabb lett a picike testemnél.

Nem sírtam. Akkor már nem.

Akkor sem, amikor felvett.

Akkor sem, amikor elvitt a sürgősségi osztályra, hogy alaposan kivizsgáljanak.

Akkor sem, amikor becézgetett, puszilgatott és hízelgett nekem.

Akkor sem, amikor forró könnyek folytak végig némán az arcán, és könyörgött, hogy csak egyetlen egy hangot adjak ki.

Többé nem sírtam.

Attól a naptól kezdve azt mondták rám, hogy szelektív mutizmuson van. Vagyis tudtam volna beszélni, de úgy döntöttem, nem teszem. Ami persze baromi nagy hülyeség volt, hiszen én nem akartam más lenni. Egyszerűen csak az voltam. Nem döntés kérdése volt, inkább egy fóbia. Súlyos szociális szorongással diagnosztizáltak, és hetente kétszer jártam terapeutához, kicsi koromtól kezdve. A szelektív mutizmus általában azt jelenti, hogy egy személy képes beszélni bizonyos körülmények között, amikor biztonságban érzi magát. Én nem.

A rádióban játszott ismeretlen dal aznap örökre az agyamba égett, mint egy dühös seb. És most ismét az szólt a rádióban, hogy felzaklasson.

Edie-vel, a mostohaanyámmal ültem a kocsiban. Az eső csapkodta a fehér Porsche Cayenne ablakát. A rádiós bemondta, hogy az Enjoy the Silence szól a Depeche Mode-tól. A szám kiszáradt a sors iróniájától – a szám, amivel nem voltam hajlandó megszólalni, mégpedig azért, mert amikor megszólaltam, az semmit nem jelentett anyámnak. Nem voltam neki elég.

Ahogy a dal ment, legszívesebben kibújtam volna a bőrömből, hogy a levegőbe párologjak. Ki akartam szállni a kocsiból. Elmenekülni Kaliforniából. Hátrahagyni Edie-t, apát és Racert, a kisöcsémet – csak úgy lelépni, és elmenni valahova máshova. Bárhová. Valahova, ahol nem piszkálnak és nem sajnálnak. Ahol nem vagyok bizarr cirkuszi látványosság.

– Jézusom, már tíz év eltelt! Nem tudnád túltenni magad rajta?

– Talán nem is az anyjáról van szó. Láttad az apját? Ahogy a fiatal szeretőjével parádézik…

– Mindig is furcsa volt a lány. Csinos, de furcsa.

Legszívesebben elmerültem volna a saját magányomban, úsztam volna abban a pillanatban, amikor anyám a szemembe nézett, és úgy döntött, nem vagyok neki elég. El akartam süllyedni a bánatban. És egyedül maradni.

Kinyújtottam a kezem, hogy kikapcsoljam a rádiót, mire Edie csücsöríteni kezdett.

– De ez a kedvenc dalom!

Hát persze, hogy az volt. Mi más lett volna?

Nyitott tenyérrel az ablakra csaptam, és karcosan felnyögtem. Hevesen összerezzentem a saját, ismeretlen hangomtól. Edie a volán mögül rám pillantott, a szája sarkában pedig még mindig ott lebegett az a halvány mosoly, ami sosem tűnt el onnan igazán, megnyugtatóan, akár két ölelésre váró kar.

– Apád a Depeche Mode-on nőtt fel. Ez az egyik kedvenc zenekara – magyarázta, megpróbálva elterelni a figyelmemet arról, hogy most éppen milyen idegösszeomláson megyek keresztül.

Még erősebben rácsaptam az ablakra, a lábamnál heverő hátizsákomba pedig jól belerúgtam. A dal a testembe fúródott, az ereimbe csusszant. Ki akartam szállni. Ki kellett jutnom onnan. Befordultunk a sarkon, a mediterrán villánk felé, de nem voltam elég gyors. Nem tudtam nem hallani a dalt. Nem tudtam nem látni, hogy Valenciana elmegy. Nem tudtam nem érezni azt a hatalmas, tátongó lyukat a szívemben, amit a biológiai anyám az öklével feszített szét minden alkalommal, amikor az emléke rám tört.

Edie abban a pillanatban kapcsolta ki a rádiót, amikor én kivágtam az ajtót, és kibotorkáltam a lassuló járműből. Átugrottam egy pocsolyán, aztán a ház felé száguldottam.

A garázsajtó feltekeredett, miközben mennydörgés hasította fel az eget, ami egyszeriben szétrepedt, és kegyetlenül zuhogni kezdett az eső. Hallottam Edie kiáltásait a nyitott ablakon keresztül, de aztán elnyelte a hangját a ritka dél-kaliforniai vihar. A víz átitatta a zoknimat, elnehezítette a lábam, ami amúgy sajgott a futástól, de akkor is előkaptam a biciklimet a garázsból, egyik lábamat átvetettem rajta, aztán az utca felé iramodtam. Edie leparkolt, és kibotorkált a járműből. Utánam eredt, és a nevemet kiáltozta.

Gyorsan pedáloztam, elkerekeztem a zsákutcából… elrobogtam a Followhill-ház mellett… Spencerék villája félelmetes méreteivel elsötétítette előttem az utat. A Cole-ház, a kedvencem, a mi házunk és Followhillék háza közé szorult.

– Luna! – Knight Cole hangja harsant fel a hátam mögött.

Meg sem lepődtem.

A hálószobánk ablakai egymással szemben álltak, és a függönyöket mindig elhúzva hagytuk. Amikor nem voltam a szobámban, Knight általában keresett. Ahogy én is őt.

Nehezebb volt figyelmen kívül hagyni Knightot, mint a mostohaanyámat, és nem azért, mert nem szerettem Edie-t. Szerettem. Olyan nyers módon szerettem őt, ahogyan csak egy nem biológiai gyerek érezhet – mohó, zsigeri szeretettel, amit hála és csodálat itatott át.

Bár Knight nem testvér volt számomra, nem éreztem őt kevesebbnek egy családtagnál. Ragtapaszt tett a felhorzsolt térdemre, és elzavarta azokat, akik szemétkedtek velem, még akkor is, ha kétszer akkorák voltak, mint ő. Már azelőtt rendszeresen lelki fröccsöt kaptam tőle, mielőtt tudtam volna, hogy mi az, vagy hogy mennyire szükségem van rá.

Az egyetlen rossz dolog Knightban az volt, hogy úgy éreztem, mintha a szívem egy darabját fogságban tartaná. Ezért mindig azon tűnődtem, hol lehet. A jólléte elválaszthatatlanná vált az enyémtől. Ahogy a biciklimmel legurultam a dombról, a növényektől dús zsákutcánk elején magasodó fekete, kovácsoltvas kapu felé, azon tűnődtem, vajon ő is érzi-e ezt a láthatatlan köteléket, vajon ő is keres-e engem, amikor rángatom a bennünket összekötő fonalat. Mert nekem fájt, ha valamelyikünk túl messzire került.

– Hé, hé, hé! – Knight kiabált a hátam mögött.

Edie utolérte őt. Úgy hangzott, mintha veszekednének.

– Majd én megnyugtatom.

– De Knight…

– Tudom, mire van szüksége.

– Nem tudod, kicsikém. Te csak egy gyerek vagy.

– Te meg csak egy felnőtt. Most menj!

Knight nem félt konfrontálódni a felnőttekkel. Én inkább a szabályokat követtem. Amíg nem várták el tőlem, hogy konkrét szavakat mondjak, addig mindent a szabályok szerint csináltam – ez pedig azzal járt, hogy kitűnő tanuló voltam, és mindig segítettem az idegeneknek. Összeszedtem a szemetet az utcán, még akkor is, ha nem a miénk volt, és az ajándékaim egy részét minden karácsonykor azoknak adományoztam, akiknek igazán szükségük volt rá.

De az indítékaim nem voltak tiszták. Mindig kevesebbnek éreztem magam, ezért próbáltam több lenni. Daria Followhill, egy másik velem egykorú szomszéd, Szent Lunának hívott.

Nem tévedett nagyot. Azért játszottam a szent szerepét, mert Val miatt bűnösnek éreztem magam.

Gyorsabban tekertem. Az eső úgy zuhogott, mintha kitört volna az özönvíz, jégesővé változott, és az apró szilánkok dühödten csapódtak a bőrömre. Hunyorogva suhantam át az utcánk kapuján.

Minden gyorsan történt: sárga fények villogtak az arcom előtt. Forró fém súrolta a lábamat, ahogy a jármű megpróbált a másik irányba kitérni. Fülsiketítő dudálás.

Éreztem, hogy valami a tweedkabátom gallérjánál fogva olyan erővel ránt hátra, hogy kis híján megfojt vele, és mielőtt felfogtam volna, mi történik, egy pocsolyába zuhantam az út szélén.

Aztán a biciklim robbanásszerű törésének hangját észleltem. Az autó, ami elgázolt, darabokra törte. Az ülés centiméterekre repült a fejemtől, a váz pedig a másik irányba csusszant. Az arcom a betonnak csapódott. Por, nedves sár és vér borította a számat. Köhögve megfordultam, úgy éreztem, az egész világ súlyával küzdök meg, és akkor megláttam Knightot, aki a derekam köré kulcsolta a lábait. Az autó az út vége felé száguldott, élesen visszakanyarodott, majd berobogott a szomszédságunk vaskapuján. A jégeső olyan sűrű volt, hogy még a kocsi alakját sem láttam, nemhogy a rendszámát.

– Seggfej! – üvöltötte Knight a sofőrnek olyan vadul, hogy nekem is égett tőle a tüdőm. – Dögölj meg!

Pislogva próbáltam megfejteni Knight arckifejezését. Még sosem láttam őt ilyennek – vihar a viharban. Bár Knight egy évvel fiatalabb volt, mégis idősebbnek tűnt nálam. Különösen most. A homloka ráncos volt, a rózsaszín, párnás ajkai szétnyíltak, az esőtől nedves, koromfekete szempillái pedig úgy összetapadtak, mint egy vastag, súlyos függöny. Egy csepp víz végigfolyt az alsó ajkán, eltűnt az állán lévő gödröcskében, és ettől az egyszerű látványtól tűz lobbant a szívemben.

Ez volt az első alkalom, amikor rájöttem, hogy a legjobb barátom… nos hát, gyönyörű.

Hülyeség, tudtam, különösen a körülményeket figyelembe véve. Knight megmentett a biztos haláltól, nekem ugrott, hogy ne üssön el egy száguldó autó, és ahelyett hogy én Valra, Edie-re, a Depeche Mode-ra vagy arra gondoltam volna, milyen törékeny az élet, nekem az járt a fejemben, hogy a fiú, akivel együtt nőttem fel, hamarosan kinő a gyerekkorból, és kamasz lesz. Egy jóképű kamasz. Egy jóképű kamasz, akinek jobb dolga is lehetne annál, mint megmenteni a gázos gyerekkori barátja életét, vagy arra tanítgatni, hogyan van jelnyelven a baromarc.

Azt hittem, Valenciana emléke megsebezte a szívem, de az semmi nem volt ahhoz a kegyetlen vágáshoz képest, ami akkor keletkezett, amikor ránéztem Knightra, és életemben először rájöttem, hogy egyszer darabokra fogja törni túszul ejtett szívemet. Nem gonoszságból, és természetesen nem is szándékosan. De nem ez volt a lényeg. Mindegy, hogy cserbenhagyásos gázolás vagy villámcsapás az ok – a halál az halál.

Egy összetört szív az összetört szív.

A fájdalom az fájdalom.

– Mi a fene volt ez? – üvöltötte az arcomba Knight.

Olyan közel volt, hogy éreztem a leheletét. Cukor-, kakaó- és fiúillat.

Fiú. Még hátra volt néhány évem, mielőtt minden elkezdődött volna. Le voltam meredve, és még arra sem tudtam rávenni magam, hogy összerezzenjek a dühétől. Hogyhogy sosem vettem észre az orrának kecses szögleteit? Hogy a szeme milyen élénkzöld, sötétkék pöttyökkel, a viridián egy olyan árnyalatával, amilyet még sosem láttam? Nem vettem észre arccsontjának nemes lejtőit, amelyek olyan élesen hangsúlyozták ki a szemtelen arcát, akár egy pop-art festményt az ezerdolláros aranykeret.

– Válaszolj, az istenit! – Rácsapott a betonra az arcom mellett.

Az ujjbegyei már olyan duzzadtak voltak, mint a golflabdák. Most kezdett el istenigazából káromkodni. Nem sokat, de ahhoz eleget, hogy összerezzenjek tőle. Mereven bámultam rá, tudtam, hogy sosem bántana engem. Egyik kezét a sérült ökle köré kulcsolta, és idegesen felüvöltött, majd a homlokát az enyémnek döntve erősen zihált. Mindketten kifulladtunk, a mellkasunk ugyanabban a ritmusban emelkedett és süllyedt.

– Miért? – A hangja most már csak halk morgás volt. Tudta, hogy nem fog választ kapni. A hajunk összefonódott, az ő fényes barna sörénye összekeveredett az én sötét fürtjeimmel. – Miért csináltad ezt?

Megpróbáltam kihúzni a karomat a combja szorításából, hogy jelnyelven válaszolhassak, de Knight a testemhez szorította a lábait, és nem eresztett.

– Nem! – morogta fenyegetően. – Szólalj meg! Szólalj meg! Tudom, hogy képes vagy rá. Anya meg apa elárulta. Mondd el, miért tetted ezt!

Kinyitottam a számat, annyira szerettem volna válaszolni a kérdésére. Természetesen igaza volt. Tudtam beszélni. Legalábbis fizikailag. Ezt onnan tudtam, hogy néha a zuhany alatt, vagy máskor, amikor egészen egyedül voltam, gyakorlásképpen olyan szavakat ismételgettem, amiket szerettem. Csak hogy megmutassam magamnak, képes vagyok rá, hogy ki tudom őket mondani hangosan, mivel a döntésem miatt nem beszéltem. Ismételgettem a szavakat, a hangom hallatán pedig a gyönyör futkosott a hátamon.

Régi könyvek.

Friss levegő (főleg eső után).

Nézni, ahogy a hold visszanéz rám.

Csikóhalak.

Apu.

Edie.

Racer.

Knight.

Knight most először követelte, hogy szólaljak meg. Meg akartam. Sőt, tudtam azt is, mennyire megérdemli, hogy hallja a hangom. De egy szó sem jött ki belőlem A szám tátva maradt, és az egyetlen dolog, ami átfutott az agyamon, az volt: Nemcsak hülyének tűnsz, de az is vagy.

– Beszélj! – Knight a vállamat rázta.

A jégeső enyhe záporba fordult át, és a látómezőm kitisztult. Knight szeme vörös volt, és fáradt. Nagyon fáradt. Méghozzá miattam. Mert idióta módon folyton bajba keveredtem, amiből neki kellett kihúznia.

Azt hitte, hogy kárt akartam tenni magamban. De nem így volt. Úgy nyitottam és csuktam a számat, akár egy hal, de a szavak csak nem jöttek. Próbáltam kitépni őket a számból, a szívem egyre jobban vert, csak úgy zengtek belé a bordáim.

– Ah… én… hüm…

Knight felállt, fel-alá járkált, ujjait a sűrű, nedves hajába túrta, és idegesen tépkedte.

– Te annyira… – Megrázta a fejét, mire a vízcseppek szerteszét röppentek. – Annyira…

Felálltam, és odarohantam hozzá. Nem akartam hallani a mondata végét. Nem akartam megtudni, mit gondol rólam. Mert ha azt hitte, hogy szándékosan ki akartam ugrani a száguldó autó elé, akkor még annál is elcseszettebbnek látott engem, mint amilyen valójában voltam.

Megragadtam a vállát, és magam felé fordítottam. Knight a homlokát ráncolta.

Hevesen ráztam a fejem.

Nem láttam az autót, esküszöm – jeleltem.

– Meghalhattál volna! – üvöltötte az arcomba, a mellkasát csapkodva sérült öklével. – Itt hagytál volna engem egyedül!

De nem tettem. – A kezemmel, karommal, az ujjaimmal is igyekeztem megnyugtatni Knightot.

Remegtek az ajkaim. Ez nem csak rólunk szólt, annál sokkal többről. Az anyjáról, Rosie-ról is. Knight nem szerette az olyan embereket, akik eltűntek. Akkor sem, ha csak pár napra mentek el, hogy meggyógyuljanak a kórházban.

Neked köszönhetően – jeleltem. – Megmentettél.

– Emlékszel arra, hogy mindig, bármikor, örökké? Minek mondtad akkor? Rád talán nem vonatkozik az ígéret?

Megismételte az évekkel ezelőtt tett ígéretemet, de a hangjából áradt a megvetés. Kitártam a karjaimat, hogy megöleljem, ő pedig közelebb lépett, és beleolvadt a testembe. Eggyé váltunk, mint ahogy két különböző szín keveredik össze valami egyedivé és igazivá, egy árnyalattá, amit csak mi ketten tudunk létrehozni.

Knight a hajamba fúrta az arcát, én pedig összeszorítottam a szemem, és elképzeltem, ahogy ezt valaki mással teszi. A hideg ellenére a vérem felforrt.

Az enyém.

Nem csak gondoltam rá. Az ajkaim megmozdultak, formálták a szót. Szinte hallottam, ahogy kimondom. Erősebben szorítottam magamhoz Knightot.

– Száguldunk mindhalálig – suttogta a fülembe.

Tudtam, hogy komolyan gondolta az ígéretét.

Azt is tudtam, hogy ez mennyire igazságtalan, mert nem voltam benne biztos, hogy én meg tudtam volna menteni fordított esetben.

Mintha egy olyan fiút, mint Knight, valaha is meg kellene menteni. Knight normális gyerek volt. Beszélt. Sportos volt, társaságkedvelő, és csak úgy áradt belőle a magabiztosság. Edie azt mondta, hogy Knight olyan jóképű, hogy egy modell scouter megállította Rosie-t a bevásárlóközpontban, a kezébe nyomta a névjegykártyáját, és könyörgött, hadd képviseljék őt. Knight vicces volt, sármos, jómódú, és a legvadabb álmait is felülmúlóan gazdag. A világ csak rá várt, és tudtam, hogy egy nap meg is fogja szerezni.

Sírni kezdtem a karjaiban. Pedig nem vagyok az a sírós típus. Egy kezemen meg tudtam volna számolni, hány alkalommal pityeregtem azóta, hogy Val elment. De nem tudtam uralkodni magamon. Akkor már tudtam, hogy a mi történetünk nem lesz „boldogan éltek, míg meg nem haltak”.

Többet érdemelt egy olyan lánynál, aki azt sem tudta elmondani, hogy érzi magát.

Tökéletes volt, én pedig zűrös.

– Ígérd meg! – A szája a halántékomhoz ért, a meleg leheletébe beleborzongott a testem.

Ez a borzongás különbözött mindentől, amit korábban éreztem – lávával töltötte meg a hasam alsó részét. Mit ígérjek meg neki? – merengtem. Mindenesetre helyeselve bólogattam, hogy a kedvére tegyek, bár még be sem fejezte a mondatot. Megmozdult a szám.

Ígérem, ígérem, ígérem.

Talán ezért nem bízott bennem.

És ezért szökött be aznap este a szobám ablakán – majd minden egyes éjjel, hat éven át –, hogy átkaroljon, és biztos legyen benne, hogy tényleg jól vagyok.

Néha alkoholszaga volt.

Máskor lányok illatát éreztem rajta. Gyümölcsös, édes és más illatot.

Gyakran éreztem rajta az összetört szívem szagát.

De Knight mindig meg akart bizonyosodni arról, hogy jól vagyok-e.

És mindig hazament még azelőtt, hogy az apám bekopogott volna, hogy ébresszen.

Az elkövetkezendő hat évben, mielőtt kimászott volna a szobám ablakán, Knight puszit nyomott a homlokomra, minden alkalommal ugyanoda, ahová apa a jó reggelt puszit nyomta nem sokkal később, miközben Knight csókjának melege még ott fűtötte a bőröm, az arcom szabályosan ragyogott tőle.

Láttam az iskolában, hogy a pimasz menősködése és a szellemes beszólásai hatására a csajok hogyan hajítják el az álarcokat meg a bugyikat. Láttam, ahogy hátraveti a csillogó, vastag sörényét, felvillantja a hófehér fogait meg a mély gödröcskéit.

Két Knight Cole volt.

Az egyik az enyém.

A másik mindenki másé.

És bár mindig velem töltötte a szüneteket, folyamatosan védelmezett engem, és úgy bánt velem, mint valami királynővel, tudtam, hogy közben ő király a többiek szemében, és én az életének csak egy kis területét uralom.

Egyik éjjel, amikor a telihold benézett ránk az ablakomon, az én Knightom megcsókolta a fülem alatti érzékeny bőrt.

– Holdfény vagy – suttogta. – Kitöltöd az üres, sötét teret, mintha a holdé lenne az egész égbolt. Csendes. De fényes. Nem kell lángoló gömbnek lennie ahhoz, hogy észrevegyék. Egyszerűen csak létezik. És izzik, örökké.

Azóta minden egyes nap Holdfénynek hívott.

Én nem hívtam őt semminek, mivel nem beszéltem.

Talán ezért tudta meg csak több évvel később, hogy hazudtam. Pedig nem semmi volt számomra. Ő volt a mindenem.