Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala 2015

A sötétség fogságában 2015, 2018

Eltitkolt múlt 2016

Viharos érzelmek 2016

Törékeny vonzerő 2017

Elvarratlan szálak 2017

Ördögi kísértés 2018

Arcátlan csábító (Csábító-sorozat 1.) 2018

Érzéki csábító (Csábító-sorozat 2.) 2019

Végzetes csábító (Csábító-sorozat 3.) 2019

Heather vonzásában (Bűnös viszony 1.) 2019

Joyce csapdájában (Bűnös viszony 2.) 2020

Elfojtott indulatok (Elfojtva 1.) 2020

Baljós szitakötő (Biztos menedék 1.) 2020

Törött szárnyakkal (Biztos menedék 2.) 2021

Elfojtott vágyak (Elfojtva 2.) 2021

Toszkána vére (Hatalom, mámor, Toszkána 1.) 2021

Toszkán örökös (Hatalom, mámor, Toszkána 2.) 2021

Copyright © Anne L. Green

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám, Fehér Zsanett

A fedél Németh Renáta munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Dér Adrienn

Álomgyár Kiadó, 2022

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6145-79-6

Ennek a sorozatnak a megírása két teljes évet ölelt fel. Két hosszú, nehézséggel tűzdelt évet, de ahogy a hőseimet, úgy engem sem lehetett eltántorítani a célomtól, ami nem más volt, mint az, hogy te, kedves olvasóm, a kezedben tarthasd ezt a szívemnek oly fontos történetet.

Az egész egy egészséges kíváncsisággal kezdődött, ami mára rajongássá vált. Ebben az új világban rengeteg tiszteletre méltó emberrel ismerkedtem meg, és sok új dolgot tanultam, amelyek által gazdagabb lettem.

Ajánlom ezt a történetet mindazoknak, akik valamilyen formában részesei voltak ennek az eredetileg kétrészesre tervezett kalandnak, ajánlom a panzanói Sommaruga családnak, akik a vidám személyiségükkel, őszinte kitárulkozásukkal és megindító családtörténetükkel színesebbé tették ezt a regényt. Ajánlom továbbá Tihanyi Kingának, aki szinkrontolmácsként kísérte az utamat, de bizton állíthatom, mára barátként gondolunk egymásra. Végül, de nem utolsósorban ajánlom saját magamnak.

A jelenkorinak azért, hogy amikor a kezembe veszem munkám gyümölcsét, juttassa eszembe, bármire képes vagyok, csak akarnom kell; a régebbinek pedig azért, hogy emlékeztessem, bármilyen nehézségeket gördített is elém az élet, leküzdöttem az akadályokat.

Meggyőződésem, hogy a természet ilyen nagyszerű termékének az emberi agyra, az ember alkotóképességére, képzelőerejére, így az irodalomra és a művészetekre egyaránt nagy hatással kell lennie. Felvillanyozza az érzéseket, átragyogja a gondolatokat. Amikor én egy-egy pohárka tokajit iszom, szinte érzem, hogy a vérkeringésem bekapcsolódik a tollamba.

(Elinor Glyn)

DANIELE

Toszkán napfelkelte

„Úgy képzelem, hogy a Múlt kezében van egy varázsecset, amivel életed minden szépségét feketére festi. Minden szerelmet keserűséggé, minden boldogságot csalódássá, minden sikert kudarccá változtat. Azt hazudja, hogy akkor könnyebb lesz a búcsú attól, ami elmúlt, végül talán még az élettől is… Ne herdáld el önkíméletből, gyávaságból sorsod ajándékait!”

(Popper Péter)

Amióta az eszemet tudom, a reggel a kedvenc napszakom. Gyerekkorom óta minden hajnalban, ahogy kipattan a szemem, kiszaladtam a teraszra, és a még éppen csak derengő égboltot bámultam. Az éjszaka kristálytiszta feketesége percről percre adta át a helyet az új nap virradatának. Izgatottan vártam az éj és a hajnal végső tusáját. Megunhatatlanul képes voltam nézni, ahogy a narancsos-vöröses fények lassan felizzanak a keleti égbolton, és a sötét éj vásznát elüldözve elvakítsák a szemem.

Akár egy mágia. Megbűvölve fogadtam be az első borvörös fényeket, mert tudtam, ez az a varázslat, ami minden ember számára, érdemeitől függetlenül, egyformán megadatott. Nem számított, milyen nehéz is volt a szívem a rám mért csapásoktól, minduntalan mély sóhajjal fogadtam a hajnalt, mert tudtam, az éj után töretlenül beköszönt a reggel. Új nap indul, új reményekkel.

Földbe gyökerezett lábbal álltam, és az előző este történésein töprengtem. Habár Katie szülei jól fogadták a származásom titkát, én képtelen voltam befogadni az újabb megrázkódtatást. Fel kellett dolgoznom, hogy az emberek, akiket a családomnak hittem, nem azok, ráadásul a valódi szüleimről is kiderült, hogy igazi szörnyetegek voltak. Az elején mindenki csak az édesanyámra koncentrált, akinek nyilvánvalóan nem volt ki a négy kereke, és mire ezt valahogy megemésztettem volna, a semmiből felbukkant a vér szerinti apám is, aki – és ebbe bele sem mertem gondolni – egy kegyetlen gyilkos volt. Rémálom! Istenem, mikor érkezik el számomra a megváltó reggel, hogy felébredhessek végre!

A sors furcsa játékot űzött velem. Ott álltam a teraszon, és néztem, ahogy élénk narancsvörös sávval világosodik az ég alja; lassan ébredezett a nap, és ahogy kibukkant a horizont mögül, a sötétség elinalt ugyan, de kicsivel napkelte előtt a birtokot a szokásosnál is sűrűbb, tejfölszerű köd borította el. A szokványos szürkeség pillanatok alatt fokozatosan lilás, majd bíborszínű árnyalatot öltött. Meglehetősen baljós. Sosem láttam még ezt az árnyalatot, ami kissé megriasztott. Olyan érzésem volt, mintha a nálunk zajló kétes események átszínezték volna még az eget is.

– Káprázatos, hogy a pirkadatnak mennyi árnyalata létezik, nem igaz? Nincs sokszínűbb, sosem mutatja ugyanazt az arcát – ismertem fel az apám hangját magam mögött.

Nem akarom őt látni. Azt akarom, hogy tűnjön el! Hosszan lehunytam a szemem, az alsó ajkamba haraptam, hogy ne pördüljek meg és ugorjak neki azonnal. Ugyanakkor akartam is, hogy maradjon, hiszen annyi kérdés kavargott a fejemben, és talán ő volt az egyetlen ember, aki ismerte a válaszokat.

– Ha egyedül nézel valamit, azt nem is látod igazán – folytatta, amikor percekkel később sem mozdultam.

– A tegnap este történteket követően biztosra vettem, hogy már rég elhúztad a csíkot – szűrtem ki az összepréselt ajkamon.

– Az, hogy mennyire lilás vagy bíborszínű az árnyalata, attól függ, milyen vastag a ködtakaró – tudálékoskodott, és a megjegyzésemet teljesen figyelmen kívül hagyta.

– Felettem jelenleg meglehetősen sötét és vastag felhőtakaró terjeng, minden átláthatatlan – mordultam mérgesen.

– Habár még friss az élmény, nem tart örökké – hümmögött. Elmerengtem rajta, hogy a bennem dúló érzelmi hurrikánra vagy az elénk táruló látványra gondol-e. – A hajnal reményt, életet szór szét. Csak nézd! – intett a táj felé. – A milliónyi gyémántként ragyogó csillag eltűnt a fekete lepelről, a napsugarak tarolnak, és mintha a táj csak erre a pillanatra várt volna, ébredezik. Ma reggel a fények nem mindennapi, gyönyörű táncot lejtenek az égen. A komor vidék kivirágzik, a hegyek arannyal festik be az ormaikat, és kicsalják a szunnyadó lelkeket.

Iszonyú kettőséget éreztem. Gyűlölöm őt! Gyűlölöm! Gyűlölöm!, mantráztam magamban, mert összezavart. Ez a pasas a múltban könyörtelen gyilkos volt, de most miért nem tűnik szörnyetegnek? A tényekbe kapaszkodj, Daniele! Húsz évet ült több ember meggyilkolása miatt, és csak azért lehet ma szabadlábon, mert a múltban alkut kötött.

– Az ember, ha sokat él sötétségben, megtanulja értékelni a fényt – sóhajtott fel, és közvetlenül mellém lépett.

– Igazad van, a sötétség csak elaltat, de nem öl meg senkit, hogy a nappalt éjjé változtassa – jegyeztem meg cinikusan. Nem úgy, mint ő.

– Ahogy a hajnal sem gyilkol, hogy uralkodhasson, mégis megbénít, el sem tudok mozdulni a látványtól – válaszolt sértődöttség nélkül.

Kicsit dühített, hogy nem tudtam lyukat ütni a pajzsán.

– Ha valóban kővé dermednél, azzal nagy szívességet tennél mindenkinek – csúszott ki a számon, de ő mintha meg sem hallotta volna, tovább cseverészett.

– Toszkána vére – suttogta olyan áhítattal, hogy kirázott a hideg. Muszáj volt rápillantanom, de ő még mindig az égboltra meredt. – Borvörös – rebegte. – A legélénkebb szín és a szivárvány első színe. Nézd! – biccentett az ég felé. Észre sem vettem, hogy azóta is őt bámulom. Követtem a pillantását. – A hajnal fénye olyan, akár a vér, de nem az a lángvörös folyadék, amely egy seb esetén a testedből kiömlik, sokkal inkább az a pír, ami megjelenik a kis Katie arcán, amikor rád néz – sandított rám először.

– Te csak tudod – jegyeztem meg élesen. A megjegyzésemre az arcán halvány, ravasz mosoly árnyéka suhant át.

Meg sem próbál másnak mutatkozni, mint ami.

– Más lettél, mint vártam – pillantott rám.

– Jaj, csak nem csalódást okoztam, hogy nem vágom el a torkát minden ellenszenves embernek? – lódult meg a pulzusom.

– Érdekes, hogy egyikünkre sem hasonlítasz. Joyce szülei jutnak rólad eszembe. Külsőre a nagyapád – vett alaposan górcső alá. – Belsőre viszont inkább a nagyanyád vagy.

Egy pillanatra elkomorodtam, mert habár a családomról beszélt, gőzöm sem volt róla, kikről.

– Van róluk egy-két fénykép, ha érdekel – húzta el előttem a mézesmadzagot.

Hogy a viharba ne érdekelne! És ezt ő is pontosan tudja.

– Kösz, de nem! – emeltem meg dacosan az állam. – A múlt az múlt, én viszont inkább a jelennel és a jövőmmel foglalkozom.

Nem adtam meg neki az örömöt, hogy ráharapok a csalira.

– Azért látom, nem vagy reménytelen eset – bazsalygott. Összezavart, mert egy gyilkos elismerésétől olyan érzésem támadt, mintha valami rosszat tettem volna. Hiszen pontosan ez a célja! Ne engedd, hogy manipuláljon, Daniele!

– Habár a vérem vagy, különbözünk egymástól, akár a hajnal a naplementétől.

Hangosan horkantottam, és a fejem forgattam. Kész szerencse!

– Büszke vagyok rád! A borod, akár az üvegbe zárt napfény. Olyan, amiből az ember még inni akar.

Félrebiccentett fejjel próbáltam feldolgozni a hallottakat. Büszke? Öntelt alak! Nincs joga hozzá, hogy büszkeséget érezzen. Túlértékeli a fogantatásom, mert ennél ugyan nem tett értem többet, pufogtam magamban.

– Tudom, tudom. Ismerem az álláspontodat – szólalt meg újra. – A sangiovese szőlő vörös leve Chianti lüktető szívében csörgedezik. Ez maga a Toszkána vére – bólintott elismerően. – Egy borversenyen valóban nagyon hangzatos név, de én mondom neked, ezzel nem biztos, hogy elbűvölöd majd a borászatban tudatlan fogyasztókat is. Azok a történetre lesznek kíváncsiak, arra, ami a név mögött van. Ámulni fognak, amikor elmeséled, hogy a gyönyörű feleséged arca ihlete, amikor a vágytól megtelik vérrel, és szendén kipirosodik.

Elmosolyodtam, mert újra magam előtt láttam Katie-t, ahogy ott fekszik alattam. De annál nagyobb kincs volt nekem, hogy közszemlére tegyem.

– Maradjunk a tényeknél.

– Ez a dac anyádból jön – somolygott. – Ő is mindig elutasította az ötleteimet, később viszont azon kaptam magam, hogy a saját tervem valósítom meg, csak úgy adta elő, hogy először észre sem vettem.

Vajon arról beszél, hogy együtt tervelték ki a gyilkosságokat? Összeszűkült tekintettel méregettem.

– Sok embert öltél meg – mondtam ki hangosan is a vele szembeni aggályaimat. – Habár tudom, letöltötted értük a büntetésed, felmerül bennem a kérdés, megbántad-e, amit tettél – néztem mélyen a hidegkék szemébe.

Hangosan felszisszent.

– Kicsit sem könnyíted meg nekem az újrakezdést.

– Hogy érted ezt? – hökkentem meg.

– Megesküdtem, hogyha szóba áll velem a fiam, soha többé nem hazudok majd neki, mert csak így írhatom felül a megbélyegzésem, mint a napfény a hajnali ködöt. Ezek után is ragaszkodsz hozzá, hogy válaszoljak a kérdésedre?

Szóra nyitottam a szám, de talán én magam is féltem a választól, így inkább újra becsuktam.

– Helyes! Okos fiú vagy! – fújta ki a levegőt, és hátba veregetett. Távolabb léptem tőle, ám őt ez nem zavarta.

– Tudod, mit jelent a neved? A név, amin anyakönyveztek: Wyatt?

– Nem, de nem is igen érdekel, mert az én nevem Daniele – akartam elejét venni az eszmefuttatásának.

– A jelentése: a háború ereje – adta tudtomra mégis.

– Tévedsz! Én nem háborúzom, mert az én nevem jelentése: Isten a bírám – javítottam ki.

– Megjátszhatod, hogy nem veszel tudomást az igazságról, de az attól még ott bugyog az ereidben.

– Jó reggelt! – ismertem fel magam mögött Katie komoly hangját.

– Á, és itt van minden baj forrása! Szép jó reggelt neked is! – üdvözölte a feleségem. – Hogy van a kedves papa? – érdeklődött, az előző esti verekedésre utalva.

– Jobban néz ki, mint maga – felelte Katie enyhe éllel a hangjában. Alaposabban is szemügyre vettem az apám arcát. A szája csúnyán felrepedt, az arca úgy földuzzadt, mint egy méretes cipó, a szeme környékét pedig kék-zöld-lila foltok tarkították.

– Így jár az ember, ha tüzes olasz családba keveredik – húzta el a száját. – De miattam ne aggódjatok, volt már ennél rosszabb is.

– Aggódott a fene! – csúszott ki a számon. – Azt az egyet nem értem, a történtek után miért nem húztál vissza oda, ahonnan jöttél? – tört ki belőlem az indulat. – Nem voltam tegnap elég világos, hogy látni sem akarlak?

– Itt felhoznám mentségemül, hogy egyesek pszichopataként tartanak nyilván – célzott Will este elhangzott szavaira. – Ha ez igaz, nincsenek érzelmeim. Nem szorongok, és nincs bennem megbánás, bűntudat vagy lelkiismeret-furdalás. Egyébként pedig kifizettem előre a szobát, és nem emlékszem arra, hogy valami olyat tettem volna, úgy értem, itt és most, ami miatt menekülnöm kellene. Azért jöttem ide, hogy megismerjem a fiamat.

– Csakhogy itt senki nem kíváncsi rád, legkevésbé a fiad! – fordítottam neki hátat, és indultam vissza a ház felé.

Mi a fenét képzel ez az alak magáról? Felbukkan a semmiből, hogy apát játsszon? Hát nem! Soha nem fogom őt elismerni! Nekem volt apám, de ő már meghalt. Ennek az alaknak pedig nem fogom hagyni, hogy mindent felbolygasson! Nem engedem, hogy a múltam tönkretegye a jövőm!