Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala, 2015

A sötétség fogságában, 2015, 2018

Eltitkolt múlt, 2016

Viharos érzelmek, 2016

Törékeny vonzerő, 2017

Elvarratlan szálak, 2017

Ördögi kísértés, 2018

Csábító-sorozat 1–3., 2018–2019

Bűnös viszony 1–2., 2019–2020

Elfojtva 1–2., 2020–2021

Biztos menedék 1–2., 2020–2021

Hatalom, mámor, Toszkána 1–3., 2021–2022

Copyright © Anne L. Green

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-58-2

Az élet egyszerű. Megszületünk, élünk, végül meghalunk. Az alatt az idő alatt, amíg ezt az utat bejárjuk a földön, mi magunk bonyolítjuk a saját életünket azzal, hogy megpróbálunk megfelelni a környezetünkben élőknek vagy a társadalmi elvárásoknak. És miközben ketyeg az óránk, megfeledkezünk a saját igényeink figyelembevételéről, arról, hogy tiszteletben tartsuk a saját határainkat, és főleg a saját boldogságunkról.

Ez a könyv rólam szól, és kicsit rólad is, kedves Olvasóm! Mindannyian belesüppedtünk a társadalmi nyomás mocsarába, fuldoklunk a megfelelési kényszertől, ami elnyomja a vágyainkat, megakadályoz minket abban, hogy megvalósítsuk az álmainkat, és felhőtlenül boldogok legyünk.

Bármi legyen is a célod, kedves Olvasóm, ne törődj azzal, mások mit gondolnak rólad! Legyen ez a történet inspiráció, hogy ne halogasd az álmaid megvalósítását, mert az idő könyörtelen, vészesen fogy! Ne hagyd, hogy elvegyék tőled az esélyt, mert az mindennél gyötrelmesebb. Álmok és remény nélkül meghal a lélek. Határozz az életedről addig, amíg megteheted, mert ha sokat vacillálsz, az élet dönt majd helyetted, de akkor már nem lesz választási lehetőséged!

Kívánom, hogy úgy és azzal éld le az életed, ahogy és akivel megálmodtad.

Ezt a könyvet a barátaimnak ajánlom.

Zsócikám, kislányom! Még ott áll előtted az egész élet. Igaz, hogy kemény pálya lesz, kanyargós utakkal és átláthatatlan elágazásokkal, de kívánom neked, hogy boldog és kiegyensúlyozott ember légy! Kísérjenek az utadon olyan barátok, akik őszintén szeretnek, és nem akarnak megváltoztatni téged. Fogadjanak el olyannak, amilyen vagy. Bármilyen csalódás érjen is az életben, soha ne felejtsd el, hogy én nemcsak az édesanyád vagyok, hanem a legjobb barátod is. Mindig itt leszek neked, ha szükséged van rám!

Nem utolsósorban köszönöm Kata barátnőmnek, hogy szereti a levendulát, Marcsikának, hogy olyan szép lelke van, és Karády Annának, hogy odavan a macaronért.

ALYSSA

Olvadó cukormáz

„Feleségként másvalaki érdekeit ugyanolyan fontosnak kellene tartanom – néha talán még fontosabbnak is, mint a sajátjaimat.”

(Allison Pataki)

Türelmetlenül vártam a férjemet a házunk halljában, hogy elkészüljön végre. Egy újabb flancos, értelmetlen parti, ahol körberajongják majd. Idegesen toporogtam, és az életünk mókuskerekén töprengtem, amikor megállapodott a tekintetem a kandallón díszelgő esküvői fotónkon. Közelebb léptem, leemeltem onnan, és hosszan tanulmányozni kezdtem. De szép idők is voltak azok! Akkor még olyan más volt minden! Óvatosan siklott az ujjam a párocskán, akik önfeledten vigyorogtak a kamerába. Olyanok vagyunk ezen a képen, mint egy porcukorral meghintett, ínycsiklandó desszert. Minden ember erre vágyik.

Révetegen a hajdani önmagam csodáltam. A nevetésem olyan őszinte ezen a képen, hogy szinte hallom. Irigykedve csodáltam a nőt, aki visszatekintett rám. Mintha nem is én lennék… mintha nem is ismerném ezt a nőt. Lehunytam a szemem, és újra megelevenedett előttem a pillanat, amikor tizenöt évvel korábban kislányos naivsággal szaladtam ki Pierre oldalán a templomból. Még élénken él bennem az érzés, ahogy ragyogok a boldogságtól. Az a nap olyan volt, mint egy csodálatos naplemente. Színtiszta, szirupos cukormáz, de aztán a házasság viharos tengerén találtuk magunkat, ahová a vöröslő korong végül leszállt. Felperzselt minket, és mi csúfosan elbuktunk. Egyikünk sem tudott megbirkózni a ránk váró hullámokkal, és anélkül hogy ezt észrevettük volna, teljesen más irányba eveztünk, amíg el nem engedtük egymás kezét, és egyre távolabb sodródtunk.

Keserűen felsóhajtottam, és visszahelyeztem a poros esküvői fényképet a kandalló szélére. Királynő vagyok egy rideg, ürességtől kongó kastélyban, ahol mindent a kietlen sivárság és a sötétség borít. A mi tökéletesnek hitt cukormázunk mára ott morzsálódik a zacskó alján. Mégis hol romlott el minden? Bosszantott a dolog, hiszen nem ezért dolgoztunk annyit, hogy pár emberpróbáló év után láthatatlan legyen az erőfeszítésünk. Mégis hová tűnt az az érzés, az a szenvedély, hogy élni sem tudunk egymás nélkül? Hová lett az a férfi, akibe beleszerettem? Magam átölelve ringatóztam, miközben kitekintettem az ablakon. Az évek során egy mély, tátongó szakadék két peremére kerültünk. Ő a karrierjét választotta, én pedig belesüllyedtem az elfogadó feleség szerepébe, mert az elválás gondolata rettentő volt.

– Na, készen vagy már, mehetünk? – kérdezte a férjem, Pierre, miközben leszaladt a lépcsőn. Még mindig egy vonzó, fess úriember… legalábbis kinézetre. – Ugye nem gondoltad komolyan, hogy ezt a ruhát veszed fel? – horkantott fel, kinyilvánítva a nemtetszését.

– Miért? Mi bajod a ruhámmal? – néztem magamon végig.

– Édes szívem! – Mellém lépett, és nyomott egy puszit a halántékomra. – Nem vagy abban a helyzetben, hogy versenyezz a huszonéves lányokkal – vágott grimaszokat, miközben még egyszer végigmért.

– Ez a ruha egy Emanuel Ungaro darab. Tőled kaptam – szegtem fel a fejem.

– Van annak már pár éve – fintorgott. – Innen is látszik, hogy nem a jelenben élsz, Alyssa. Emellett erre a tervezőre a kontrasztok, árnyalatok és színek labirintusa jellemző. Nem igazán mutat jól egy olyan nőn, aki már megszürkült.

Megszürkült? Gyomorszájon vágtak a szavai. Belepirultam a megjegyzésébe, mert egyetlen célom volt csupán ezzel a dresszel: újra felhívni magamra a férjem figyelmét. Igaza van! A házasságunk előtt én egy életvidám, társasági ember voltam, de közben valahogy elsorvadtam.

– Felmegyek és átöltözöm – indultam a lépcső felé, a könnyeimmel küszködve.

– Arra már nincs idő – szorította meg a könyökömet, és a bejárati ajtó felé terelt. – De ne csodálkozz majd, ha a hátad mögött sugdolóznak az emberek.

Mire az autóhoz értünk, a sofőr már mosolygós arccal fogadott.

– Madame Leroy! Nem találok szavakat. Kegyed káprázatosan fest! – jegyezte meg.

– Köszönöm, Jean! – néztem rá hálásan.

– Jean túl udvarias, de nekünk erre most nincs időnk! Késésben vagyunk – ült be az autóba Pierre.

Egy kicsit tétováztam, mert naivan azt képzeltem, hogy majd besegít. A figyelmesség mintaképe!

Jean viszont kinyitotta nekem az ajtót.

– Kényelmesen ül, asszonyom? – kérdezte, amikor elhelyezkedtem.

– Igen, köszönöm! – bólintottam.

– Elindulunk még ma? – förmedt rá Pierre a sofőrre, aki sebtében becsukta az ajtót, majd futólépésben igyekezett a vezetőüléshez, és elindultunk.

Némán ültem Pierre mellett az autóban, és azon gondolkodtam, valóban olyan szörnyen festek-e, ahogy állítja.

Azért van egy egészséges önkritikám. Ha a tükörben úgy találtam volna, hogy nem áll jól ez a ruha, nem vettem volna fel, hogy nevetség tárgya legyek ország-világ előtt. Pierre felé sandítottam, aki a mobilját nyomkodta, látszólag tudomást sem véve a létezésemről. Nem lenne szabad hagynom, hogy ilyen könnyen elrontsa a kedvem.

Amikor megérkeztünk a nagyszabású rendezvényre, teljesen átváltozott. Látványosan félretolta Jeant, hogy ő maga segítsen ki a limuzinból, és a karján kísérjen be a társaság elé. Egész este úgy mutogatott, mint valami drága ékszert, amivel el kell dicsekedni. Elégedettséggel töltött el, amikor szóba került a szettem, mert a férjemmel ellentétben mindenki lenyűgözőnek tartotta.

A vacsorát követően azonban elvesztettem szem elől Pierre-t, majd megpillantottam a haverjai társaságában, ahogy az erkélyen hangosan nevetgélnek. Feléjük tartottam, mert szerettem volna hazamenni végre, de amikor hallótávolságon belül kerültem, óriási meglepetésben volt részem.

– El kell ismerjem, öregem, szerencsés pasas vagy. Nagyon csinos a feleséged, legalább öt évet letagadhat – dicsért a társaság egyik férfi tagja. A hangjában ott volt az őszinte irigység, ami jólesett.

– Ez csak a látszat, haver. Alyssa külseje ugyan dögös, de az ágyban meghalnál tőle az unalomtól. Bár az igazság az, hogy nekem nem is igazán az ideálom.

– Akkor miért vetted feleségül? – vonta kérdőre a férfi értetlenül.

– Mert ő volt a legjobb választás – nevette el magát Pierre.

Földbe gyökerezett lábbal hallgattam végig, ahogy ódákat zeng az engedelmességemről és arról, hogy soha nem mernék a tilosban járni, hisz akkor ki biztosítaná az új, költséges hóbortomhoz, a cukrászdámhoz szükséges tőkét.

– Értem, öregem! A pénzzel bármi és bárki megvásárolható, de azért biztos előfordul, hogy hálás neked – kuncogott a másik pasas.

– Valóban megesik olykor – szórakoztak rajtam. – Ilyenkor nagy szerencse, hogy nem a bankkártyámat szopja. – Harsányan nevettek a gusztustalan megjegyzésen, én pedig majd’ elsüllyedtem a szégyentől.

Még napokkal később is égett az arcom. Irtó lealacsonyító volt a gondolat, hogy csak ennyi vagyok a szemében. Bele kellett törődnöm, hogy megszűnt az érdeklődése irántam, már nem számított, mit mondok neki, ahogy az sem, ha egyetlen szót sem szóltam. Fájt, hogy bár ő volt az a férfi, akire az életemet bíztam, számára ez már nem jelentett semmit. Pierre megtanította nekem, hogy a házasság nem maga a végállomás, mert egyáltalán nem garancia a teljes és boldog életre. A házasság persze szép és jó, egészen addig, amíg mind a két ember boldog benne. De mi van akkor, ha kiderül, hogy az egyik fél egy igazi seggfej?

Fájt az üresség, amit a történtek után éreztem, és azon morfondíroztam, vajon ha elengedném őt, ez a fojtogató fájdalom is elmúlna?

– Ne bámészkodj ott, inkább vidd ki és pakold be a bőröndöket az autómba! – térített magamhoz a férjem utasító hangja. Lassan fordultam felé, és megpillantottam őt, ahogy a tükör előtt a nyakkendőjét igazgatja. Helyes pasi volt még mindig, de a szikrázó kék szeme már nem válaszolt a tekintetemre. – Alyssa, az isten szerelmére, szedd össze magad, le fogom késni a gépemet! – sürgetett. – Vidd le a csomagjaim!

– Hol van Jean? – álltam tanácstalanul.

– A héten szabadságon van – közölte semleges hangon.

És akkor már velem kell cipeltetni a bőröndöket? Mi vagyok én, az inasod, cseszd meg? Ám legbelül tudtam, hogy valójában nem ő a hibás, hanem én! Hagytam, hogy ez az egész idáig fajuljon köztünk. Nem kellett volna belemennem a színjátékba, hogy kiépítsünk egy kirakatéletet, amit ő kényére-kedvére mutogathat, amíg én lassan belepusztulok.

De hogy is várhatnék el figyelmességet egy olyan alaktól, aki számára nem jelentek többet, mint egy háztartási robot és szexrabszolga? Hanyag testtartással álltam meg előtte, és mélyen a szemébe néztem.

Kettőnk közül te vagy a gépember, Pierre, hisz csak egy robot képes ilyen érzelemmentesen parancsokat osztogatni annak a nőnek, akit állítólag szeret. De ez vagy te, ez a te stílusod. Istenem, miért nem láttam meg a rózsaszín napszemüvegemen keresztül, milyen is a valódi énje?

De legbelül pontosan tudtam a választ. Azért nem vettem észre, mert imponált, hogy erős és határozott. Áradt belőle a férfiasság. Az életem mellette eleinte pezsgő volt, és izgalmas. Általa nyílt meg a világ, sokat utaztunk, majd egy csodálatos otthon megteremtésével kecsegtetett, így én meggondolatlanul, egyetlen nyavalyás „igen” szó kimondásával megágyaztam a saját boldogtalanságomnak.

– Alyssa! – dörrent a hangja figyelmeztetően. Összerezzentem, majd a tűsarkúmban a kofferjához léptem, megragadtam a fogantyúját, és kihúztam a szobából. Ismét ő győzött!

Miközben megemeltem a bőröndöt, és lesétáltam vele a lépcsőn, újra az elmémbe kúszott a társasági eseményen folytatott beszélgetése. Ő nem tudta ugyan, hogy a közelben állok, és mindent hallok, amikor kifejtette a kapcsolatunkról a véleményét, de valószínű, ha tudta volna, akkor sem zavartatta volna magát. Szerettem volna én is elfelejteni, de nem ment. Iszonyúan fájt!

Ha fájnia kell, hát hadd fájjon! De én a felesége vagyok, bassza meg! Az oldalbordája! A része, ami fog még a jóvoltomból sajogni. Az állkapcsom összeszorítva emeltem be a nehéz bőröndöt az autójába, majd teljes erőből lecsaptam a csomagtartó tetejét.

Szánalmas faszfej! Majd megtanítom én neked, hogy egy nőnek igenis a férfi tenyerén van a helye, nem pedig a talpa alatt!

– Hékás! Mondtam már, hogy finoman bánj vele! – szaladt le könnyű léptekkel utánam, majd a tenyere simogatóan végigsiklott a járgányán.

Már az idejére sem emlékszem, velem mikor bánt utoljára ilyen gyengéden. Összehúzott szemmel háromig számoltam magamban, hogy ne rugdossam meg a kerekeket.

Megígérte nekem, hogy örökké szeretni fog, és én hiszékeny, tapasztalatlan kislány, nem gondoltam volna, hogy ezt egyszer megszegi. Az eszem vészriadót fújt, hogy csak egy megrögzött álmodozó vagyok, a szívem mégsem hallgatott rá, mert vágytam arra az életre, amit kínált. Sajnos azonban hamar rájöttem, hogy számára nem én vagyok az első, sőt, a fontossági sorrendje végén kullogok.

Pierre odalépett hozzám, nyomott egy puszit az arcomra, mint egy kellemetlen, de megtűrt rokonnak, majd beszállt az autójába, és elhajtott. Egy kedves búcsúszó? Egy könnyed érintés? Egy apró csók a számra? Már ez is nehezére esik? Feltörni készült belőlem a sírás, mert a szívem tovább repedt. Ez így nem jó, és sosem lett volna szabad ezt a helyzetet elfogadnom, mert valahol az úton elvesztettem a hitem és önmagam. Gyászoltam az életet, amit együtt akartunk felépíteni, és persze a saját, kornyadozó vágyaimat is.

Már nem hiszek a szerelemben. Soha többé nem hiszek a szívemnek, és soha többé nem bízom meg egyetlen férfiban sem.

AXEL

Hiába kívánatos, ha ragadós

„A szakítás a gyomorban születik meg, nem a fejben. Nem hagyja magát terv szerint lebonyolítani. Tudat alatt érlelődik, saját erejéből tör a felszínre. A kimondott szó valósággá válik, és nem lehet már letagadni. További szavak hangzanak el, önállósodnak, és nem lehet már visszatartani őket.”

(Kiss Nikoletta)

Basszus, már megint ez van! A döbbenettől mozdulatlanná dermedtem a fürdőszobatükör előtt. Bámultam a kába srácot vörös tekintettel, sötétlila karikákkal a szeme alatt. Ez lennék én? Kizárt, hogy úgy nézzek ki, mint az az alak, aki visszatekint rám! Mérgesen a fejem ingattam, és visszabámultam a hálószoba felé, ahol még kiütve szunyókált a barátnőm, Vanna. Tuti, hogy az én italomba is belekeverte azt a szart, pedig nyomatékosítottam már párszor neki, hogy nem akarom. Dühtől fortyogva álltam be a hideg zuhany alá, hogy magamhoz térjek. Pedig neki is említettem, milyen fontos nap a mai. Ha így jelenek meg a kórházban munkára, fix, hogy a professzor kicsinál.

Lehajtott fejjel hagytam, hogy a jéghideg víz a húsomba vájjon. Próbáltam kitisztítani az elmém, de csak villódzó fények és zavaros képek ugrottak be az előző estéről. Nem okolhatsz senkit a döntéseidért, Axel! Te voltál a hülye, hogy nem hallgattál a megérzéseidre, és mégis elmentél abba a buliba, pedig tudtad jól, hogy nem lenne szabad. A francba is már ezzel az egésszel!

Habár még csak huszonhat múltam, sosem voltam az a kicsapongó életet élő fiatal. Nem ettem nagykanállal az életet, mint hajdan az apám, aki folyton azt szajkózta, addig tomboljam ki magam, amíg fiatal vagyok. Talán ez volt az oka, hogy egy olyan csajt szedtem fel, aki inkább neki jött volna be, mint nekem. Vanna tulajdonképpen nem is az esetem. Ignazio haverom nem is értette, hogy nem hoz engem lázba a kihívóan csillogó barna szeme, a hatalmas melle, a kerek, feszes hátsója és a csalogatóan kivillanó pirszing a nyelvében. Persze, persze, melyik férfit ne hozta volna lázba Vanna kirakatba pakolt dögös teste. Álszent lennék, ha azt állítanám, hogy nem jött be, hiszen már több mint egy hónapja élveztem mindent, amit csak kínált, és hát meg kellett hagyni, ennél a kiscsajnál nem igazán léteztek tabuk.

Egy törölközőt csavartam a derekam köré, majd kiléptem a szobába. A tarkóm vakargattam, amikor megpillantottam a szanaszét tépett, hajigált ruhadarabokat, az asztalon felborogatott, földre lesöpört tárgyakat.

Elég vad esténk lehetett. Kár, hogy nem emlékszem az egészből semmire. Ilyenkor nem tudtam, dühöt vagy szánalmat érezzek-e. Ahogy az ágyhoz közeledtem, egyre kaotikusabb volt a helyzet. Összetört borospohár, amiből a vöröslő folyadék beivódott a hófehér szőnyegembe. A rohadt életbe! Ezt dobhatom ki, pedig veszett drága volt. Az ágy mellett észrevettem a használt óvszeres csomagot. Halleluja! Ezek szerint nem ittam el az este minden agysejtemet. Van még remény. Részegen is védekeztem.

Ennek az egésznek egyszer és mindenkorra véget kell vetni!

Az ágyhoz léptem, és megbökdöstem Vannát.

– Kelj fel! El kell menned, mielőtt a szüleim felébrednek! – noszogattam.

– Hagyj békén, Axel! Menj, ha dolgod van, majd kiosonok, és becsukom az ajtót magam után, ahogy eddig is – nyöszörgött, majd hasra fordulva aludt tovább.

– Csakhogy én azt akarom, hogy elmenj! Most! – dörrent olyan erélyesen a hangom, hogy magam is meglepődtem.

Vanna szeme kipattant, és a tekintete egyenesen rám szegeződött.

– Öltözz fel és menj el! Kérlek! – ismételtem el sokkal higgadtabban.

– Mi a fene ütött beléd? – könyökölt fel.

– Hogy mi ütött belém? – emeltem fel újra a hangom. – Világosan megmondtam neked a múltkor, hogy a drogozás nekem nem jön be. Erre mit csinálsz? A tudtom nélkül belekevered az italomba.

– Nem értem, miért panaszkodsz. Végre ellazultál, olyan vad szerető voltál, amilyenről minden nő csak álmodik. Uramisten, mekkorát robbantál! – kuncogott rajtam, és megvillantotta az egyik mellét, amelyen kék foltok éktelenkedtek. Jézusom, ezt én műveltem vele!?

– Örülök, hogy neked maradandó élmény volt, csakhogy én az egészből nem emlékszem semmire. Ugyanakkor sajnálom, hogy csak becuccozva sikerült hoznom az elvárásaidnak megfelelő szexet – lobbantam még inkább haragra.

– Ugyan már, Axel, tudod, hogy nem úgy értettem. Te minden szempontból a tökéletes pasi vagy! – duruzsolt, miközben csábosan, négykézláb felém mászott.

Tökéletes, mi? Az anyámnak igaza van. Vanna és a hozzá hasonló lányok nem a farkam, a pénztárcám vastagságában mérik a boldogságot.

Vettem egy mély lélegzetet, majd belevágtam. A kapcsolatok ezen része sosem volt a kedvencem. Gyűlöltem a szakítást és ami utána következett.

– Nézd, Vanna, mi nagyon nem vagyunk egy hullámhosszon! Már rég be kellett volna látnom, és talán akkor most nem lenne ez ilyen kínos.

– Te most szakítani akarsz velem? – kerekedett ki a szeme, mire az enyém is.

Hiszen hivatalosan sosem volt a barátnőm. Nem mutattam be a szüleimnek… szerencsére.

– Ne fogalmazz ilyen drasztikusan! – legyintettem lazán. – Azaz, de! – acéloztam meg magam, jelezve, hogy kiállok a döntésem mellett, annak minden következményével együtt. Jöjjön, aminek jönnie kell! A szüleim, de főleg az anyám arra tanított, hogy mindig felelős döntést hozzak, még akkor is, ha fáj.

– Azt hittem, hogy te különb vagy, mint a többi pasi, de tévedtem. Téged is csak ez a lyuk érdekel a lábam között – tárta szét előttem a combját.

– Ne légy ilyen vulgáris! – fintorogtam. Mindig is gyűlöltem, ha egy nő közönséges. Vannából viszont, ha nem tetszett neki valami, szennyvízként tódultak fel a trágár szavak. Hol volt a szemem és az eszem, amikor hagytam magam behálózni?

– Azért jó voltam, nem? – kezdte el magát simogatni. Ezt nem bírom elviselni. Azt hiszi rólam, olyan vagyok, mint a legtöbb férfi, és a farkam irányít. Hát, erre jól ráfaragott, mert engem ugyan nem abból a fából faragtak. Kicsit mélyebben analizáltam a kapcsolatunk mivoltát, és rákényszerültem, hogy javítsam magamat. Nem ez a jellemző… nem csak az irányít.

– Ez nálam nem jön be! – csattantam fel, mielőtt összezavarodtam volna. Megragadtam a karját, és talpra állítottam. – Kapsz negyedórát, hogy lezuhanyozz, felöltözz és távozz! – közöltem vele határozottan.

– Én nem a kurvád vagyok, akit csak úgy kidobhatsz! – visította dühösen.

– Ahogy én is önálló akarattal rendelkező férfi vagyok, aki világosan megmondta, hogy nem akar drogozni – sziszegtem a képébe.

– Férfi? – horkantott fel nem túl elegánsan. – Tudod is te, milyen egy igazi férfi. Nem vagy te más, mint egy éretlen kölyök, aki vakon követi az anyja utasításait.

Aki az anyámat a szájára vette, az nálam végleg elvágta magát.

– Tanításait – javítottam ki indulatosan. – Elnézem neked, hogy sértegetsz, mert neked sosem volt alkalmad megtapasztalni, milyen is az, ha őszintén aggódnak érted, szeretnek és törődnek veled a szüleid.

– Tudod, mit, Axel? Jobb is így! Mi valóban nem vagyunk egy hullámhosszon. Te mindig is lenéztél engem. Sosem tekintettél egyenrangú félnek. Attól a sok pénztől, ami a zsebedet húzza, sznob lettél.

Ez volt talán a legnagyobb sértés, amit a fejemhez vághatott. Tudtam magamról, hogy válogatós vagyok dolgokban, de ez nem az urizálásról szólt. Egyszerűen csak úgy éltem az életem, ahogy szerettem volna.

– Hülyeség! Én sosem mértem pénzben mások erényeit! – kértem ki magamnak.

Körbepillantott a szobában, majd megindult az előszoba felé. Amikor megtalálta a tárcám, lehajolt érte, és kutakodni kezdett benne. Hevesen pislogtam, mert nagyon nem volt ínyemre a dolog.

– Ha már ilyen ügyesen kifejtetted, mennyit is érek neked – emelte ki az összes készpénzt belőle, és meglebegtette a bankjegyeket –, ezt megtartom. Így nem érzem majd annyira elfecsérelt időnek az elmúlt egy hónapot! – vonta meg a vállát.

Szerettem volna reagálni a sértésre, de jobbnak láttam, ha hallgatok. Vannak emberek, akiknél a szavak mit sem érnek. Vannára ez főleg igaz volt. Akkor láttam csak tisztán, mi volt a célja azzal, hogy már az első este ágyba bújt velem.

– Sajnálom, ha így érezted. Nem állt szándékomban kihasználni téged – fújtam ki a levegőt.

– Istenem, csak ezt ne! Ne merészelj engem sajnálni! Csak nézz rám, mindenem megvan, amire más lányok csak vágynak – mutatott végig a tökéletes testén.

– A lányok lehet, hogy valóban erre vágynak, de én egészen mást keresek egy nőben – szaladt ki a számon.

Összeráncolt homlokkal félrebiccentette a fejét.

– Szegény, szegény Axel! – lépett közvetlenül elém, és gyengéden megérintette az arcomat. – Ha valaki itt tényleg szánalmas, az te vagy, drágám! Egy végtelenül unalmas alak vagy! Kétségbeesetten keresd a tornyot, ahol ott vár rád a te Aranyhajad, aki a tökéletes kifinomultságával beleillik majd a szánalmas, képzeletbeli világodba! Remélem, nem lesz túl késő, mire felébredsz és rádöbbensz, hogy az álomvilág, amiben ringatod magad, nem létezik. Nem született még meg az a nő, aki neked megfelelne – mondta, majd végignéztem, ahogy belebújik a megtépázott ruhájába, és feldúltan távozik.

Az arcom a tenyerembe temettem, és lerogytam az ágyra. Elfuserált lennék csak azért, mert az értékrendem más, mint manapság a korombeli srácoknak? Koravén vagyok, mert nem vezetek piásan, nem szállok el minden este, mint az egyetemisták nagy többsége? Álmodozónak tartanak, mert olyan társra vágyom, aki mellett szívesen öregszem meg? A fenébe is! Nem akarok én senki hercege lenni, csak a társa, a támasza! Egy olyan nőre vágyom, aki meglátja az igazi értékeimet, de nem számszerűsíti súlyos eurókra.

Legjobban saját magamat sajnáltam ebben a helyzetben, mert hagytam magam elbizonytalanítani. Már amikor lefeküdtem Vannával, tudtam, hogy ő nekem nem az igazi, mert én nem a külsőségekben keresem a nőt, nem a híres 90-60-90 mágikus számrendszerében mértem a tökéletességet. Számomra nem vonzó a műszempilla, a póthaj és a csuklóra aggatott dizájnerimitáció. A bűvös elixír számomra, ha vibrál, van karizmája, egyfajta játékos bája, humora, ahogy az intelligenciája sem elhanyagolható, és persze az érzéki kisugárzás sem. Én nem a gyengébbik nemet keresem egy nőben, de természetesen nem bánom, ha szüksége van rám. Olyan nőt keresek, aki nem játszmázik, nem taktikázik, aki a biztonságos hátországom lesz, akivel megteremthetem a vágyott meleg otthont.