A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kendall Ryan: The Stud Next Door (Frisky Business #3), 2021

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Szeress és hazudj, 2018

Szeress és akarj, 2019

Szerelem első érintésre, 2019

Szeretni mindenáron, 2019

Az éjszaka ura, 2019

Fagyos szenvedély, 2020

Tüzes szenvedély, 2020

Szexi szelfi, 2020

A szobatárs (Társas játék 1.), 2020

A játszótárs (Társas játék 2.), 2021

A lakótárs (Társas játék 3.), 2021

A lelki társ (Társas játék 4.), 2021

Utálom, hogy akarlak (Kacér játszmák 1.), 2021

Utálom, hogy szeretlek (Kacér játszmák 2.), 2022

Copyright © 2020 Kendall Ryan

Hungarian translation © Medgyesi Csilla

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Ernyei Beáta

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36-1-770-7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-24-4

ELSŐ FEJEZET

Connor

Napfény áramlik be a három hálószobás ház elülső verandájára, amelyet pár hónapja vásároltam. Feladtam a városi lakásomat a kertvárosért, a fűért, amelyet nincs időm nyírni, és a kíváncsi szomszédokért, akik tudni szeretnék, miért nincs a kislányom anyja a képben.

Ez… nagyon sok.

De ebben a pillanatban a fűnyírók és az ingatlanadó aggaszt a legkevésbé.

Folyamatos volt rajtam a stressz az elmúlt hónapokban, amióta megszületett a lányom, de ezt ideiglenesen feledteti velem a meleg napsugár, a jó társaság és a kezemben tartott üveg hideg sör. A szorongás persze változatlanul ott ólálkodik a felszín alatt, a vállam feszülésében, a sötét gondolatokban, de egyelőre legalábbis viszonylag nyugodt vagyok. Végre megérkezett Chicagóba a nyár, és a verandán ücsörgök a három legjobb barátommal.

– Mint a régi szép időkben, igaz, haver?

Hayes hátradől a székben, felteszi a lábát a veranda téglaszegélyére. Ő a leglazább közöttünk, mindig megnyugtatja a többieket.

Régen én is ilyen voltam. Barátságos. Jókedvű. Mindig benne voltam a buliban. Most viszont már vegyes a kép. Megviselt az egyedülálló apasággal járó stressz, és még mindig harcolok, hogy levegőt vegyek, mert néha olyannak tűnik az életem, mintha egy süllyedő hajón lennék.

– Valami olyasmi – mormogom, és az ajkamhoz emelem az üveget. Könnyedén csúszik le a torkomon az erős, komlóízű, testes ital.

Bal oldalamon Wolfie egyetértően mordul egyet. Hayesszel ellentétben Wolfie kissé nehezen kezelhető, bonyolult személyiség, de lojális. Kiszámíthatatlan hangulatú, ám megbízható. Igaz, a pocsék hangulata drasztikusan javult, amióta a húgommal jár, de ebbe a történetbe most nem szándékozom belemenni.

– Kösz a sört, haver! – emelem az italomat Caleb felé.

– Nincs mit, bármikor – feleli, aztán ledönti a söre felét, és hatalmasat böfög.

Caleb kissé vad gyerek még mindig. Várom, hogy végre felnőjön, de ez egyelőre nem történt meg. Még mindig ugyanaz a szégyentelenül éretlen fickó, akit a főiskolán megismertem, és semmi jel sem mutat rá, hogy egyhamar megváltozik.

– Viselkedj, haver! – suttogja Hayes Calebnek, és felém biccent. – A fiúbulikon már nem csak fiúk vesznek részt.

Ja. Ez figyelmeztet is a karomban tartott kicsi kerubra. Marley-ra, a pici lányomra, aki sötét hajamat és az exem kék szemét, krémfehér bőrét örökölte.

– Ó, ugyan már! Alszik, mint a bunda. – Caleb előredől a széken. – Hé, Marley! Maaaarley! Marcipán!

A két hónapos lányom nem ébred fel, békésen pihen a mellkasomon, pufók kis kezével a pólómba kapaszkodik.

Egy pillanatig mindannyian figyeljük, ahogyan emelkedik és süllyed a háta. Ő a legcukibb kaka- és büfigép, akit valaha láttatok. Akkor is ő a legszebb, amikor éppen kakil vagy büfizik, és ne is próbáljatok meggyőzni az ellenkezőjéről. Halálomig kitartok a véleményem mellett.

– Hogy van? – kérdezi Wolfie, az alvó baba felé biccentve, mély ránc húzódik a homlokán.

Elmosolyodom. Hiányzott a régi lakótársam állandó homlokráncolása.

Az apasági szabadság… érdekes volt. Kissé elzárt a világtól, de kezdek rájönni, hogy ennek nem kell feltétlenül így lennie.

– Jól. Jó kislány.

Ami nem hazugság. Marley jó kisbaba, nem igényel sok foglalkozást, kivéve, amikor néha hisztizik. Hasonlít az apjára.

– És mi a helyzet veled? – ráncolja a homlokát Hayes, és végigmér.

Pokolba! Biztosan látszik rajtam, mennyire ki vagyok merülve.

– Még élek – kuncogom, de erőltetetten cseng a hangom. Ami újdonság nálam.

– Jobban érzed majd magad, ha visszajössz dolgozni – bólint Caleb bölcsen, mintha a boltba való visszatérésem valahogy helyrebillentené az univerzum egyensúlyát.

– Ha visszamegyek – emlékeztetem őket, félig viccelődve.

A társaim nagyvonalúan adtak nekem hathétnyi fizetett apasági szabadságot, de a költségvetés hagyott egy kis mozgásteret, így kibővíthettük még egy-két héttel.

A srácokkal együtt a Kacér Játszmák nevű szexbolt tulajdonosai vagyunk, környezetbarát termékeket gyártunk és árusítunk Chicago szívében. Bár a bolt éveken keresztül a második otthonom volt, hat hete be sem tettem oda a lábam, és egy részem el sem tudja képzelni, hogy visszamenjek. Legalábbis addig nem, amíg nem találok valakit, akire rá merem bízni Marley-t, a legfontosabb embert az életemben.

– Mi a helyzet a bölcsikkel, amiket megnéztél? – kérdezi Wolfie, és szinte látom, ahogyan számol a fejében.

Tisztában vagyok vele, hogy a Kacér Játszmák nem engedheti meg magának, hogy sokkal hosszabb ideig apasági szabadságon legyek. Már így is eltelt két hónap.

Elborul az arcom.

– Eddig nem volt szerencsém. Tudtátok, hogy van egy kormányzati oldal, ahol utána lehet nézni, hogy milyen biztonsági előírásokat sértettek meg vagy hágtak át a hivatalos működési engedéllyel rendelkező bölcsődék? Rémisztő – rázkódom össze, és nem túlzok. – Nyolc kilométeres körzeten belül az összes bölcsőde olyan sok balesetet jelentett, hogy össze sem lehet számolni.

– Francba, ez komoly? És mi a helyzet Bethszel? – kérdezi Hayes.

Ah, igen. Beth. A gyermekem félállású anyja, aki teljes állású orvostanhallgató a pasijával együtt.

Nekik aztán tényleg nincsen idejük folyamatosan gondoskodni egy gyerekről. Közösen neveljük a lányunkat, de az utóbbi időben nagyon sok minden hárult rám, bár nem panaszkodom. Szeretem Marley-val tölteni az időt, és azt akarom, hogy Beth építhesse a karrierjét. Jó anya, viszonylag könnyedén egyezteti össze a tanulást, az új párkapcsolatot és Marley-t.

– Több ideje lesz majd Marley-val törődni, ha jövőre végez a rezidensképzéssel. Egyelőre hetente két napot van nála és Brettnél a gyerek, bár Beth többet szeretne, de most még nem tudja megoldani.

A fiúk bólogatnak, és próbálják megérteni ezt az új életet, amibe belecsöppentem.

Egyelőre csak a következő nappal foglalkozzunk…

Forgassuk csak vissza az időt! Tizenhárom hónappal ezelőtt boldog egyedülálló pasas voltam, a belvárosban éltem, semmi gondom nem volt a világon. Az egyetlen ismeretlen tényező az életemben az az ismerős és kissé vicces pánik volt, hogy olyan nő mellett ébredek fel, akinek a nevére sem emlékszem. Annak idején legalább három randim volt hetente, amelyek közül jó néhány kielégítő kalandként ért véget a szerencsés hölggyel, aki képes volt tartani velem a lépést.

A szexuális életem mutatója százra pörgött fel, és pillanatragasztóval ezen a szinten is maradt. Semmi sem lassíthatott le.

Természetesen mindez megváltozott, amikor felhívott ez egyik volt állandó alkalmi partnerem. Beth orvosnak készült, és egyikünknek sem volt ideje párkapcsolatra. De tavaly pár hónapig rendszeresen együtt töltöttük az időt, filmet néztünk és lazítottunk, míg végül az a két pici rózsaszín csík megváltoztatott mindent. Minden óvatosságunk ellenére Beth teherbe esett tőlem.

De Marley-val minden szempontból jobb az élet, még ha alaposan fel is forgatta a társasági életemet. Célt adott nekem, pedig azt hittem, hogy ezt a kifejezést csak azok érdemlik meg, akik évente kétszer missziós küldetésre mennek Guatemalába.

Most már sokkal több vagyok, mint Connor Blake, az agglegény. Több mint Chicago első számú szexboltjának a társtulajdonosa.

Apa vagyok.

Azon kapom magam, hogy már vagy tíz perce a bölcsődékről monologizálok. Még Wolfie éles szeme is kezd elködösülni.

– Összefoglalva – motyogom –, baromi nehéz jó bölcsődét találni ezen a környéken.

– Miért nem veszel fel egy dadust? – kérdezi Caleb, és kibont magának egy második sört. – Nekem volt a legjobb dadusom gyerekkoromban. Még mindig eljön minden évben a családi karácsonyi bulira.

– Talán azért, mert még mindig felügyeletre van szükséged – vicsorgom, kiélvezve az alkalmat, hogy cikizhetem őt.

De Hayes közbevág, mielőtt még Caleb megszólalhatna.

– Hol talál egyáltalán az ember dadust?

– Biztos vagyok benne, hogy van róluk adatbázis – válaszol a mindig pragmatikus Wolfie.

– Nem akarok egy random személyt felszedni az interneten, srácok. Ha felveszek egy dadust, akkor a nap nagy részében egyedül lesz a lakásomban. Muszáj olyan embernek lennie, akiben megbízom.

– Van bármilyen értékes holmid, amit ellophatnak?

Ezúttal Caleben a sor, hogy engem cikizzen, és a francba is, olyan érzés, mintha ismét az üzletben lennénk. Persze az alvó babával a mellkasomon nem csaphatom fejbe, ahogyan egyébként tenném. Ehelyett inkább majd megtanítom Marley-nak, hogy minden lehetséges alkalommal rúgja sípcsonton Caleb bácsit.

Hayes kuncog, csóválja a fejét.

– A gyerekén kívül?

Nem vagyok túl büszke a hencegéshez, és már éppen közölném vele, hogy pontosan mennyit is költöttem a felső kategóriás kávéfőzőmre, amikor egy csomagokkal dugig megpakolt kis autó gurul be a szomszéd ház elé. Mr. és Mrs. Wilkes két évtizede lakik abban a házban boldog nyugdíjasként, a gyerekeik már kirepültek a családi fészekből. Csak párszor találkoztam velük, de megkedveltem az idős házaspárt.

Hayes, Wolfie és Caleb megérezheti a kíváncsiságomat, mert elhal a beszélgetés, várjuk, hogy meglássuk, ki száll ki az autóból.

Csapódik az ajtó, puha lépteket hallok, mielőtt még tudnám, hogy kihez tartoznak. Megjelenik a sofőr, hogy kinyissa a garázsajtót, és muszáj kétszer is megnéznem, mert a lány hihetetlenül vonzó.

Fiatal, korunkbeli lehet, sűrű barna haját hosszú, rendetlen lófarokba fogta. Edzőcipőt, sortot és bő pólót visel, pont úgy fest, mint egy költöző huszonéves. Kinyitja a csomagtartót, kiemel egy nehéz bőröndöt, és leteszi a járdára, vagyis nyilvánvalóan erősebb, mint amilyennek látszik.

– Van a szomszédjaidnak egy dögös lánya? – kérdezi Caleb, és feláll, hogy jobban lásson.

– Leülnél? – sóhajt fel Wolfie, aki minden másodperccel tovább öregszik, amikor Caleb éretlenül viselkedik.

Jó ideje először Caleb oldalán állok. Én is kíváncsi vagyok.

– Csak fiúkról tudok – mormogom.

A lány visszatér, és először pillantom meg az arcát. Ki van pirulva, de nem csak a nyári forróságtól. Izgatott. És átkozottul jól áll neki az izgatottság.

– Jessa!

Mindnyájan megfordulunk, hogy lássuk, amint Mr. és Mrs. Wilkes széles mosollyal integet neki a verandáról.

A nő, akiről most már tudjuk, hogy Jessának hívják, lerak egy dobozt a csomagtartó szélére, és visszainteget az idős házaspárnak. Hozzájuk kocog, szívélyesen megrázza Mr. Wilkes kezét, és megöleli Mrs. Wilkest. Nem hallom, mit beszélnek, de van egy olyan érzésem, hogy most találkoznak életükben először.

– Rendben, unatkozom – sóhajt fel Caleb, és visszazuhan a székbe. – Akar még valaki egy sört? Vagy egyedül kell meginnom az egész tucatot?

Lepillantok Marley-ra, aki boldogtalanul fészkelődik, kinyílik, aztán becsukódik a csipás kis szeme. Úgy tűnik, vége a szundikálásnak.

Szemem sarkából látom, hogy Jessa doboza billegni kezd a csomagtartó szélén, mindjárt leesik. Ösztönösen talpra ugrok, megtaszítom a már egyébként is mogorva babát. A doboz leesik, Marley sírni kezd, Jessa és Wilkesék megfordulnak, és hirtelen minden szem rám szegeződik.

– Basszus – motyogom a bajuszom alatt. – Minden rendben, Marley. Semmi baj. – Gyengéden megpaskolom a hátát, de olyan, mintha egy tűzjelzőt próbálnék vigasztalni. A srácok felé fordulok. – Segítene neki valaki azzal a dobozzal?

Caleb és Wolfie akcióba lendül, míg Hayes áthajol a korlát szélén, és bocsánatkérő mosollyal a szomszédok felé fordul.

– Elnézést a felfordulásért. Segíthetünk?

– Ó, semmi gond. Nem volt benne törékeny holmi. Ne aggódjatok miatta – kiabál vissza Jessa, tiszta és barátságos a hangja.

De Caleb és Wolfie már megmentette a dobozt, és pakolnak kifelé a kocsijából, amelyben van még pár doboz, másik bőrönd és egy sporttáska.

– Tényleg nem szükséges – szabadkozik Jessa, próbálja megállítani Wolfie-t, aki Wilkesék verandája felé tart. De elég egy pillantást vetnie rá, amikor így ki akar tenni magáért, és Jessa ellép az útból, elkerekedik a szeme, félénk mosolyra húzódik a szája. – Nos, köszönöm, öö…

– Az ijesztő alak Wolfie, az idióta pedig Caleb – mutatja be őket Hayes, és elhessegeti Jessa aggodalmát. – A legjobb hagyni, hogy végezzék a dolgukat. Már működésbe hozták a futószalagot.

És valóban. Caleb az autó mellett áll, kiszedegeti a dobozokat, amelyeket Wolfie Mr. és Mrs. Wilkes útmutatásait követve egy külső lépcsőhöz cipel, amely felvezet az emeleti lakrész bejáratához.

Elhihetitek, hogy én is ott lennék velük, ha nem volna egy üvöltő csecsemő a karomban. Marley összeszorítja a szemét, könnyek gördülnek le a rózsaszín pofiján.

Próbálom ringatni. Próbálok rugózni vele.

Vajon azért sír, mert fáradt? Éhes? Megijedt? Soha nem fogom megtudni.

Az egyik fülem megsüketült, a másikkal hallom, hogy Hayes udvariasan beszélget.

– Ez a haverom, Connor háza – mutat felém. – Ő a normális. Én pedig Hayes vagyok. Honnan jöttél?

– Ó, engem Jessának hívnak. Örülök, hogy megismerhetlek benneteket. Innen pár órányi útra, keletre laktam. Nos, a tótól keletre. Délkeletre. Indianából származom – magyarázza nevetve. Egyszerre idétlen és édes.

Képtelen vagyok levenni róla a szememet.

– Mi hozott Chicagóba? – kérdezem, de azonnal meg is bánom, hogy felhívtam magamra a figyelmet.

Igen, bámuljátok csak nyugodtan a szerencsétlen fajankót, akinek fogalma sincs, hogyan nyugtassa meg a feldúlt pici lányát.

Megmozdítom Marley-t a karomban, hátha az új testhelyzet segít. Hát nem.

Nem is hallom Jessa válaszát a kérdésemre, bármennyire is szeretném. Míg Jessa és Hayes beszélget, Wolfie és Caleb pedig kipakolja a csomagtartót, én fel-alá sétálgatok, próbálom megvigasztalni Marley-t azzal, hogy gyengéden paskolom a hátát, és halkan dúdolok neki. Bárcsak tudnám, mi a baja, hogy segíthessek rajta. Néha csinál ilyesmit, és még nem jöttem rá az okára.

– Mennyi idős?

Megfordulok, és látom, hogy Jessa felsétál a lépcsőn, meleg mosollyal az arcán. Most már elég közel van ahhoz, hogy tisztán kivehessem a vonásait – a világoskék szemet, a hosszú szempillákat és a több tucatnyi édes szeplőt, amelyek az orrát és az arcát pöttyözik. Pokolian cuki a szomszéd lány.

– Ó, két hónapos – felelem, és élesebb a hangom, mint szeretném. Mi a bánatért vagyok ideges?

– Ezek a legszebb hónapok – bólint Jessa, és összefonja a két kezét a szíve előtt.

Van valami melegség ebben a lányban. Hullámokban árad belőle. Hátra kell lépnem, nehogy izzadni kezdjek tőle, de követ, és kinyújtja a karját.

Mi a…

– Szabad? – kérdezi lágyan.

Hayesre pillantok, de csak haszontalanul vállat von.

– Ó, hát persze – motyogom, hagyom, hogy Jessa egészen közel lépjen. Mámorító az illata, édes és virágos, a samponnak és valami igazán nőiesnek a keveréke.

Keze a karomhoz ér, amikor elveszi tőlem Marley-t. A szívem majdnem leáll, amikor a hasára fordítja Marley-t, az apaagyam figyelmeztet, hogy veszélyben van a gyerekem. De aztán Jessa masszírozni kezdi Marley hátát, és a baba azonnal abbahagyja a sírást.

– Gázok – közli Jessa mosolyogva, Marley pedig boldogan felsóhajt.

Nem jutok szóhoz a döbbenettől.

– Szent suttogó! – kerekedik el Hayes szeme.

Örülök, hogy nem én vagyok az egyetlen, aki padlót fogott.

– Ezt meg hogyan csináltad? – kérdezem, és tudom, hogy ostobán hangzik, de nem érdekel, Jessa fantasztikus.

– Hatan vagyunk testvérek, és én vagyok a legidősebb. Meg tudom állapítani – feleli, imádni valóan fintorog, miközben vállat von. – Most már minden rendben kell, hogy legyen.

Ráadásul szerény is? Csitulj, hideg, halott szívem!

– El tudsz vállalni egy dadusi állást? – kérdezi Hayes, de inkább rám néz, nem Jessára. – Azonnali hatállyal.

Dühösen rámeredek, ő meg vissza rám. Mi van? Dadusra van szükséged, haver, és a csaj tökéletes – üzeni a szemével.

– Ó – nevet fel Jessa, és elpirul. – Nem is tudom. Még soha nem dolgoztam dadusként.

Óvatosan megigazítja Marley-t, hogy kényelmesen üljön a karján. Ismeretlen melegség önti el a szívemet, amikor látom a kislányomat Jessa óvatos ölelésében.

– Azt hiszem, tényleg szükségem van részmunkaidős állásra – jegyezi meg inkább magának, mint nekem. – Hogy hívják?

– Marley – felelem, és alig ismerem fel a saját hangomat.

– Marley – gügyögi Jessa, és a lányom puha hajába fúrja az orrát. – Tökéletes név egy tökéletes kislánynak.

– Ő pedig Connor, az apuka – vág közbe Hayes. – Meg tudod adni neki a telefonszámodat?

Hayes jót akar, de enyhén szólva is agresszív a toborzási technikája. És pokolian bosszantó.

– Kérlek, bocsáss meg a nyomuló haveromnak – csóválom a fejemet. – Nem muszáj…

– Nem, nem bánom. Beírom a telefonodba. Cseréljünk!

Egy pillanatnyi habozás után előveszem a telefonomat, és Jessával minimális ügyetlenkedés mellett babát és készüléket cserélünk.

Gyorsan bepötyögi a számát a telefonomba, és észreveszem a hüvelykujján lévő gyűrűt. Finom és nőies, egyszerű karika apró borostyánkővel. A fiújától kapta?

– Tessék. Örülök, hogy megismertelek, Connor – mormogja, hosszú szempillája árnyékot vet rózsaszín arcára. Összeérnek az ujjaink, amikor visszaadja a telefonomat, és úgy érzem, mintha villám csapott volna belém.

– Bocs – mormogja. – Statikus elektromosság.

– Minden rendben – kuncogom, és hetek óta először őszinte a mosolyom. Én is örülök, hogy megismertelek, Jessa.

Kezd lemenni a nap, amikor Jessa és Wilkesék elindulnak a házuk felé. Marley békésen alszik a karomban. A fiúk kiisszák az utolsó sörüket, én pedig halálosan fáradt vagyok.

– Vedd fel azt a lányt! – utasít Hayes határozottan, és a vállamra csap. – Nem kell mindent egyedül csinálnod. Segítségre van szükséged.

– Ugyan már – gúnyolódom. – Hallottad, nincs tapasztalata.

Hayes vállat von.

– Nos, tudta, mit kell csinálni Marley-val, amikor sír. Elég tapasztaltnak tűnt nekem.

Nagyot sóhajtok.

– Majd meggondolom. Most pedig húzzatok innen, hogy letehessem Marley-t az ágyába!

– Hagyjuk őt végre békén! – lép közbe gyorsan Wolfie. Mindig megérzi, amikor ideje távozni. Ez az egyik jó tulajdonsága, amit szeretek benne.

A srácok elköszönnek, és mielőtt még észrevenném, ismét egyedül vagyok. Csak én és a pici lányom.

Jobban hiányzik Wolfie lakótársként, mint hajlandó lennék beismerni, de mindkettőnknek jobb így. Semmi értelme nem lenne, hogy egyikünk se aludja ki magát éjszakánként, mert ezzel gyakorlatilag a felére csökkenne a Kacér Játszmák termelése. Ráadásul Wolfie szerelmes, méghozzá a húgomba. A barátságunknak némi távolságra volt szüksége.

Lerúgom a cipőmet, melegítek egy kis maradékot, aztán beviszem a tányért és Marley-t a nappaliba. Leteszem a babát az ölelőpárnájára magam mellé a kanapéra, aztán fogom a vacsorámat és a távkapcsolót.

Ez a kedvenc napszakom. Keményen dolgoztam azért, hogy kialakuljon Marley rutinja. Tudom, hogy ez majd változik, ahogyan idősebb lesz, de most hétkor elalszik, így mindketten élvezzük ezt a közös, nyugodt időszakot lefekvés előtt. Miközben eszem, a baba felpislog rám, és hallgatja, hogy milyen lesz szerintem a chicagói hokicsapat ebben az idényben.

– Nystrom jónak tűnik idén – nézek rá. – Azon tűnődöm, vajon olyan hokirajongó leszel-e, mint apád.

Kinyújtja a karját a feje fölé, és ásít. Kuncogok, és eszem még egy falatot.

Remélem, lesznek majd ilyen nyugodt pillanataink akkor is, ha idősebb lesz. Közös pizzázások. Meccsnézés. Talán együtt szidjuk majd az ellenfelet. Mosolyt csal az arcomra a gondolat, hogy a drága tinédzser Beth kék szemével és az én sötét hajammal velem együtt cikiz majd minden csapatot, amelyik nem chicagói. Soha nem képzeltem el magamat apaként korábban, de most már azt nem tudom elképzelni, hogy Marley ne legyen az életem része.

Mire befejezem az evést, Marley már alszik.

Beviszem a szobájába, ahol a kiságya és a pelenkázóasztal áll. Igazi szakértő lettem abban, hogyan lehet gyorsan és különösebb kínlódás nélkül pelenkát cserélni.

Marley még mindig mélyen alszik, amikor a puha matracra fektetem. Ezekben a pillanatokban nem érzem úgy, mintha színész lennék, aki apaszerepet játszik. Apa vagyok.

Nézem, ahogy alszik, csupa halk sóhaj és apró, ökölbe szorított kéz. Olyan átkozottul szeretem ezt a pici lányt.

Felvillan lelki szemeim előtt a lágy mosoly Jessa arcán, amikor a karjában tartotta Marley-t. Szinte olyan volt, mintha ő is szerette volna őt. Mintha az ő gyereke lett volna.

Elhessegetem a gondolatot, mert felismerem, hogy valójában mi ez az egész: az apai agyam kétségbeesetten kutat egy pár után, aki segít felnevelni a gyermekemet. De még én is tudom, hogy nem lenne egészséges megszállottan a cuki szomszéd csajra akaszkodni, akinek egyszer sikerült lecsendesíteni a babát.

Nincsenek illúzióim.

Bármennyire is vonzódom Jessához, nem hagyhatom, hogy elragadjon a fantáziám. Ragyogó kék szemét és a feltűnő szeplőket azonban ettől még csodálhatom. Álmodozhatok telt ajkáról, arról, milyen érzés lenne megérinteni az ujjaimmal, a számmal.

Jessa gyönyörű, és ha nem lennék érzelmileg elérhetetlen, akkor egy pillanatig sem haboznék, hogy lecsapjak rá. Ráhajtanék, és addig üldözném, amíg az ágyamba nem kerül. De az a helyzet, hogy jelenleg nem hagyhatom elkalandozni a figyelmemet. Akkor nem, amikor egy apró élet teljes mértékben ettől függ.

Segítségre van szükséged.

Lehet, hogy Hayesnek igaza volt. Nem zárkózhatok be örökre a lakásba teljes állású apaként. Muszáj néha elszabadulnom, szórakozni, és ami a legfontosabb – visszatérni a munkába.

Az ágyam szélén ülve bepötyögök egy üzenetet, mielőtt még meggondolnám magam.

Beszéljünk, ha érdekel a dadusállás. Ráérsz holnap egyeztetni?

Megnyomom a KÜLDÉS gombot. Az üzenet egyenes és professzionális, semmi sem utal benne arra, hogy mennyire vonzódom Jessához. És nem is fogja soha megtudni, ha ellenőrzés alatt tudom tartani a libidómat.

MÁSODIK FEJEZET

Jessa

Nem így képzeltem el a nyaramat. Ki sem lehetett volna találni jobbat.

Aznap, amikor beköltözöm az új lakásomba, gyakorlatilag az ölembe hullik a tökéletes állás? Akár egy álom. Vagy fantázia. Talán ellenőriznem kellene, nem fekszem-e öntudatlanul az út mellett valahol a Wicker Parkban.

Az egész olyan könnyen történt.

A szomszéd pasinak dadusra van szüksége. Hat testvérből én vagyok a legidősebb, szóval tudok egyet s mást a babákról. Igaz, közvetlen tapasztalatom nincsen, de anyukámnak mindig rengeteg dolga volt, és amikor olyan sok kisgyerek rohangászik a házban, akkor megtanulják, hogy viseljék egymás gondját.

A pasi ráadásul nem is tudott a gázokról, szóval azt hiszem, van mit mutatnom neki. Segítségre van szüksége, és én boldogan állok a szolgálatára. Különösen, ha ez azt jelenti, hogy kissé hosszabb ideig bámulhatok a csodálatos zöld szemébe.

Connor Blake. Ó, igen, csodálatos, az már biztos. Kinek van ilyen neve a való életben?

Nem bírtam eldönteni, tényleg fel akar-e fogadni, vagy sem, de úgy tűnt, a barátja annyira biztatta, hogy végül belement a dologba. Egyértelműen kellemes meló lenne vigyázni arra az imádni való szomszéd kislányra, a közelség pedig ideális. Átsétálni a szomszédba jóganadrágban? Benne vagyok.

Connor kissé merevnek és lényegre törőnek tűnt, amikor tegnap este küldött egy SMS-t, rövid mondatokban és egyszavas válaszokban kommunikált, de beleegyezett, hogy átmenjek ma hozzájuk. Még nem tudom pontosan, hogy ez csak egy interjú-e, vagy enyém az állás. De teljes szívemből drukkolok, hogy így legyen.

Mert legyünk őszinték – nem örülnék neki, ha állásokra kellene pályáznom és interjúkra járnom, miközben próbálom elmagyarázni, hogy pár hónap múlva Közép-Amerikába költözöm. Az ilyesmit nem szeretik a munkaadók.

Egy nagy sóhajjal az ágyra hajítom a telefont, és nekiállok elkészülni. Ez a haj nem fog magától megfésülködni. És kócos lobonccal megjelenni az első munkanapon (vagy állásinterjún, vagy bármi legyen is ez) nem mutatja éppen a legjobb benyomást az emberről.

Átrobogok a cuki kis nappalimon, megcsodálom az új helyet. Az egész délutánt azzal töltöttem, hogy tökéletesen eligazgassam a makraméfalat a világoskék bársonykanapé fölött, és nagyszerű választásnak bizonyult a retró lámpa is, amit a múlt hétvégén találtam egy garázsvásáron.

Nagy szerencsém volt, hogy ilyen hamar találtam lakást. Mivel egy idős házaspár házában lakom, így nem kell semmiféle szerződés, csak átnyújtom nekik a pénzt, és lelépek, amikor eljön az idő. Ami persze nem jelenti azt, hogy addig is nem teszem otthonossá az új fészkemet.

Ellenőrzöm a külsőmet a tükörben, beletúrok a göndör, hosszú barna hajamba. Visszafogottan sminkeltem – csak egy kis alapozót és barnítót tettem fel.

Felveszek egy sortot és egy pólót, ami kibírja, ha bukik a baba, még egyszer belenézek a tükörbe, aztán indulok az ajtó felé. Izgatott borzongás fut végig a gerincemen a gondolatra, hogy Connor láthatja majd a pucér lábszáramat.

Nyugi, csajszi!

Soha nem gondoltam volna, hogy ilyen dögös lehet az egyedülálló apaság dolog, de Connor nagyon vonzó férfi, akár apa, akár nem.

Zsebembe tuszkolom a telefonomat, bezárom magam mögött az ajtót, és lesétálom a nem egészen egyperces utat az ajtómtól Connoréig. Még mindig érzem, hogy bizsergek az izgalomtól, miközben várom, hogy beengedjen, és mintha áramütés érne, amikor kinyílik az ajtó.

Vajon tegnap is ilyen széles és nyálcsorgatóan feszes volt a mellkasa? Nem tudhatom, mert nem egy ilyen szűk szürke pólót viselt, ami feszült az izmain.

Találkozik a tekintetünk, és elolvadok. Nem is tudtam, hogy egy embernek tényleg lehet vakítóan fehér a mosolya. De itt van, Connor Blake, és rám ragyog az édes kis Marley-val a karjában.

– Szia, Jessa, gyere be!

Nehéz nem elájulni a hangjától, ami olyan meleg és selymes, mint egy adag vaníliafagyi, ahogy elolvad a frissen sütött brownie tetején.

Oké, most már beindult és éhes is vagyok. Összpontosíts, Jessa!

– Kösz – motyogom, és átnyomakodom mellette, ahogy ellép az ajtóból.

Marley baba gügyög, ahogy elmegyek mellette, rámosolygok, és integetek neki. Felnéz rám, öröm csillog hatalmas kék szemében, aztán az apukája vállára hajtja a fejét. Ez annyira cuki, mindjárt belehalok.

– Ó, most meg hirtelen szégyenlős lettél? Mert pár perce még nagyon dőlt belőled a szó – ugratja Connor játékosan a lányát.

Oké, tévedtem. Most már annyira cuki a jelenet, hogy tényleg meghalok.

– Szia, Marley! – gügyögöm. – Jessa vagyok. A szomszédod.

Marley felkukucskál rám az apukája mellkasáról, édes, fogatlan mosolyra húzódik a szája.

Connor elvigyorodik.

– Azt hiszem, kedvel téged.

Azt hiszem, téged is kedvel.

Magamhoz beszélek? Valószínűleg ez annak a biztos jele, hogy nem vagyok alkalmas vigyázni Connor gyerekére. Hála istennek, nem hallja a gondolataimat.

– Körbevezetlek, rendben?

A másik karjára teszi át Marley-t, aztán bevezet az előtérből a nappaliba, ami szénszürke falával, elegáns beépített polcaival és egy plüss szarvasbőr kanapéval fogad. Otthonosabb, mint amilyennek egy legénylakást elképzeltem – ámbár nem is tudom, hogy az is legénylakásnak számít-e, ahol egy két hónapos kisbaba is él.

– Ez nyilvánvalóan a nappali – int körbe Connor félszegen.

Bólintok, rádöbbenek, hogy egy szót sem szóltam még a pasihoz, amióta betettem a lábamat az otthonába.

– Szép – nyögöm ki nagy nehezen.

Ügyes, Jessa!

Connor biccent, és int, hogy kövessem a nyitott téren keresztül a konyhába.

– A tápszer a kamrában van. Marley szopik, amikor az anyukájánál van, de mostanában volt köztünk némi félreértés a tej lefejésével és átadásával kapcsolatban, ezért ismét tartok tápszert a házban.

Nyom egy puszit Marley buksijára, optimizmus és egyben düh is sugárzik a tekintetéből.

– Rendben átállt a cumisüvegre?

Nem akarok kíváncsiskodni, de tudnom kell, mi a helyzet, ha segíteni fogok Marley gondozásában. Mindjárt rátérünk az anyukájára is.

Connor felsóhajt.

– Igen is, meg nem is. Újabban vagy sikerül, vagy nem. Tudom, hogy éhes, de mintha válogatós lenne, vagy mi.

– Nos, felmelegíted a tápszert, ugye?

Connor úgy mered rám, mintha csehül beszélnék.

– Ez… olyasmi, amit tennem kellene?

– Hát, nem kell csinálnod, de, ha nem tetszik neki a tápszer, és mellhez szokott…

Connor ismét rám villantja azt a ragyogó mosolyt.

– Látod? Ezért van szükségem rád. Kétségbeesetten. Mindkettőnknek szükségünk van rád. Idióta vagyok, aki hidegen adja a lányának a tápszert. Kérlek, mondd, hogy segíteni fogsz nekünk! Kész vagyok akár könyörögni is.

A rövid mondatok sorozatától elgyengül a térdem. Ahogyan Connor széles mellkasától és a fehér mosolyától is. Komolyan, dögös ez a pasi!

– Természetesen. Szeretnék Marley dadusa lenni – felelem mosolyogva, és a fülem mögé tűröm a hajamat.

– Hála istennek! – sóhajt fel megkönnyebbülten Connor, széles mosollyal Marley-ra néz. – Kicsi lány, Jessa az új dadusod. Pontosabban, az életed megmentője – teszi hozzá lelkesen.

Marley gügyög, úgy döntök, hogy ezzel a boldogságát fejezi ki, Connor pedig felvezet az emeletre, hogy megmutassa a ház többi részét.

– De tudnod kell, hogy csak a következő két hónapra vállalom. Utána Közép-Amerikába megyek egy segélyszervezetnek dolgozni.

Mondtam már tegnap is neki, hogy csak valami rövid távú munkára van szükségem, de rájöttem, hogy jobb egyesesen beszélni az ilyesmiről.

Connor bólint.

– Rendben. Két hónap. Minden megoldás érdekel.

– Szóval, Marley gyakran találkozik az anyukájával? – kérdezem, és igyekszem lazának hangzani. Mert nem a szerelmi életéről akarom őt faggatni. Nem az, ami érdekel.

Belépünk Marley szobájába, egy cuki, rózsaszínre festett kis kuckóba. Az ágynemű a kiságyban, a szőnyeg a szoba közepén, a függönyök a széles franciaablakokon – minden rózsaszínű. Ó, igen, ez a pasi mindent megtett a lányáért.

– Nem vagyunk együtt, ha ezt kérdezed – feleli pajkos mosollyal.

Égni kezd az arcom.

– Ó, nem, én…

– Ugyan, csak ugratlak – vág közbe Connor, de mosoly csillog a szemében.

Nem tisztességes.

– Csak pár hónapig jártunk, mielőtt jött ez a kis meglepetés – biccent Marley felé, aki boldogan folyatja a nyálát az alkarjára. – Ne érts félre… Marley a legjobb dolog, ami valaha is történt velem. De arról szó sincs, hogy az anyjával örökké együtt akartunk volna maradni.

Egy pont Jessának.

– Közösen neveljük őt. Marley az anyukájánál tölt pár napot minden héten, a maradék időben pedig velem van. Az egész nagyon baráti, de ezért is van csak részmunkaidős segítségre szükségem. A gyerek és az üzlet mellett sokat kell zsonglőrködni – kuncog a saját tréfáján, de valami azt súgja, hogy nem árul el mindent.

– Saját vállalkozásod van?

– Társas vállalkozás. A haverjaimmal, akikkel volt szerencséd tegnap megismerkedni, közösen birtoklunk egy szexboltot a belvárosban… A Kacér Játszmákat.

Leesik az állam.

Nem elég, hogy ez a pasi pokolian dögös és imádni való a kislányával, de még a hálószobában is kiismeri magát? Mintha nem lett volna egyébként is elég nehéz tartóztatni magam attól, hogy felfaljam a szememmel, miközben megmutatta a házat, most még azzal a tudattal is együtt kell élnem, hogy saját szexboltja van?

Micsoda öröm!

Connor az arcomra mered, figyeli a helytelenítés jeleit. Vagy talán a szexuális izgalmat fürkészi? Nem tudom, mit keres, de azt tudom, hogy valamit igen. És ez elég is ahhoz, hogy bizseregni kezdjen az ölem.

Viselkedj normálisan, Jessa!

Vegyél levegőt! Fújd ki!

– Talán egy nap majd bemegyek a belvárosba, és megnézem – jegyzem meg, és úgy érzem, mindjárt lángra gyúlok.

Connor megnyalja az ajkát, és ha nem tévedek, tűz izzik fel a szemében, ahogy rám néz.

– Csak szólj, hogy mikor, és körbevezetlek a boltban.

Ez egészen kivételes nyári munka lesz.