A történet cselekménye, összes szereplője a fantázia szüleménye.
A valósággal való bármilyen egyezés kizárólag a véletlen műve.

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Hontalan lelkek (Hontalan lelkek-trilógia 1.), 2020

Rekviem egy halott lányért (Hontalan lelkek-trilógia 2.), 2021

Démonok ivadéka (Hontalan lelkek-trilógia 3.), 2021

A fekete esernyős férfi, 2021

Hamu, 2021

A boszorkány hagyatéka (újrakiadás), 2022

Copyright © Győrffy-Kiss József, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Ernyei Bea

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-88-2

Nagyszüleim emlékére.
Teljesebb és boldogabb volt velük a gyerekkorom.

„Az ördög is tudja idézni a Bibliát.”
Stephen King

1.

Úgy tartják, ha valahová nem jut Isten figyelméből, ott szörnyűséges dolgok történnek, mert oda az ördög néz.

2.

Aliz az ósdi kápolna kopott padsorának végében üldögélt, és csöndben várt a halálra.

A halálra, ami egész nap nem akart megérkezni. Csakhogy a lány türelmes volt, mert tudta, hogy jönni fog.

A lány kora reggel indult el otthonról, és a falu szélén álló iskola helyett az erdő mélyén megbúvó imaházba ment. Úgy érezte, képtelen lenne úrrá lenni az izgatottságán, és álló nap az iskolapadban ülni, jópofizni az osztálytársaival. Amúgy sem volt soha közösségi ember. Csöndes, zárkózott, de mégis mosolygós, üde kis teremtésnek ismerték.

Aranybarna haja bájos, kerekded arcát keretbe foglalva, apró hullámokban omlott a vállára. A máskor élénk tekintete most tompa fáradtságot tükrözött. Kimerítette a várakozás, az éhség, csakúgy, mint a novemberi hideg. A kápolnát soha nem fűtötték, és ridegségét csak fokozta, hogy magas belterébe alig engedtek beszökni némi fényt az apró, négyzet alakú ablakok. Szűkös padsorai előtt széles tölgyfaasztal zárta a sort. A hófehér terítőt két oldalt robosztus, súlyos ezüst gyertyatartó szorította az asztallapra, mindkettőben csonkig égett gyertyák, talpazatán körben vastagon ült a faggyú.

A hely sivár falai között megült a szürke nyomorúság.

Bár Aliz izmai már régen elgémberedtek, mégsem akart kilépni a padsorok közül, hogy a végtagjait kicsit kinyújtóztassa. Könnyíteni is csak egyszer könnyített magán, még valamikor a kora délutáni órákban. Az időérzékét nem veszítette el teljesen, a rövid ideje tartó szürkületet nézve úgy tippelte, öt óra múlhatott.

Vagyis ez azt jelenti, hogy még senki nem keresi. Talán még észre sem vették, hogy eltűnt. Az anyja délutáni műszakban dolgozik a közelben, a városi ipari park egyik összeszerelő sora mellett, az apja pedig ilyenkor esik be másodszor a kocsmába. Reggel, mielőtt munkába indult volna, már letudta az első kört. Olyankor forró kávé és egy deci házi barackpálinka volt a menü. Tehát Aliz biztos lehet abban, hogy még nem fedezték fel az eltűnését. Már csak abban bízott, hogy ez így is marad. Minden reménye abban volt, hogy a szabadítója hamarabb megérkezik, mint ahogy bárki a keresésére indulna, és megtalálnák itt, a kis kápolnában.

Átkozottul hideg volt. Zsebre dugta a kezét, és jobban összefogta magán a kis piros tollkabátját. A vállánál már feslett a cérna, egy helyen a karja alatt ki volt szakadva. A szülei már egy éve mondják, hogy kap egy másik kabátot. Nem újat, csak másikat. Használtat. Persze az is jó lett volna, ha meleg. De nem kapott. Se kabátot, se semmit. Az apja azzal indokolta, hogy ez nehezebb év volt, mint a többi. Mindig ezt mondta. Aliz ilyenkor arra gondolt, hogy a kocsmára bezzeg van pénz, arra nem sajnálja, hogy mindennap részegen jöjjön haza.

Szánalmasnak érezte magát otthon, szánalmasnak érezte magát az iskolában, és ami a legrosszabb, hogy szánalmasnak érezte magát most itt a kápolnában is. Bár a megváltásra itt volt egyedül esélye. Elszakadni ettől az örökké sorsüldözött földi léttől, és a Fényvilág Örökkévaló Birodalmába lépni… Csakhogy azt látta, mindhiába várakozik itt egész nap. Talán ha majd minden teljesen elsötétedik, akkor jön el érte. Ebben bízott.

Napok óta azon gondolkodott, mit hozzon magával. Sokat keresgélt a neten, mert bármennyire is vágyott rá, olyan halál után ácsingózott, ami kevés szenvedéssel jár. A mérget és a kötelet már az elején elvetette. Nem akart gyötrő fájdalommal, gyomorgörccsel fetrengeni a saját hányásában, mint ahogy az a gondolat is rémítette, hogy egy, a nyaka köré szoruló kötélen himbálózva fuldokoljon, és maga alá vizeljen.

Na, igen, a pisi…

Ahogy a vizelési kényszer egyre inkább elhatalmasodott rajta, az ajkába harapott, és szent elhatározásra szánta el magát.

Kimegy és pisil a kápolna mellett. Abból nem lehet baj. Bár nem lenne szabad elhagynia a helyét, talán még a padsorból sem állhatna fel, hiszen elképzelhető, hogy mindez csak a próbatétel része. Ha most elhagyja a helyét, ha kiszáll a katonás sorba rendezett padok közül, akkor elbukik. Akkor hiába volt minden. Akkor hiába volt az egész napos várakozás, éhezés és fagyoskodás is.

Könnyíteni akart magán. Már minden idegszálával csak erre tudott gondolni, mégis nehezére esett megmozdulni.

Végül csak rászánta magát, és lassan kikecmergett a helyéről.

Odakintről már nem szűrődött be világosság, csak a hold sápadt tányérarca bámult be kedvetlenül az egyik kis ablakon. A padokat, az asztalt és a gyertyatartókat baljóslatú sötét masszává gyúrta a fény hiánya.

Aliz hátat fordított az emelvényen oltárként szolgáló asztalnak, és kimért léptekkel elindult a kijárat felé.

Mielőtt elérte volna a kétszárnyú ajtót, a háta mögött egy sötét alak vált ki az árnyékból. Aliz azonnal megérezte a jelenlétét. Erős és intenzív boldogság kerítette hatalmába, hiszen rögtön tudta: eljött érte.

Megtorpant, de nem fordult meg. Jobb kezét lassan előhúzta a kabátja zsebéből, és maga elé tartotta. Ökölbe szorított ujjai közül vér csorgott a betonpadlóra. Csöndben állt, mozdulatlanul, majd lassan kinyitotta a tenyerét. Egy éles borotvapenge volt benne. A kötél és a méreg helyett ő a borotvát választotta.

Valahol a háta mögött a nyurga alak megmozdult. Vértelen bőrén és hófehér haján ezüstösen csillogott a holdfény.

Ahogy a férfi közeledett Alizhoz, szeme megvillant a sötétben. A túlvilági fény úgy áramlott ki szembogara mélyéről, mint egy neonzöld prizmából.

Amikor a lány lassan megfordult, arra gondolt, hogy az albínó férfinak olyan a szeme, mint az éjsötétben osonó macskának.

– Készen állsz? – kérdezte kedvesen a reszelős hang.

A lány szótlanul bólintott, és mosolyra húzta a száját.

Boldog volt, hogy nem kell tovább várakoznia.

3.

A sokat látott Opel Astra több mint egy órája maga mögött hagyta az autópályát, és ahogy egyre beljebb haladt az Alföldön, az utak romló állapotával arányosan csökkent a tempója is. A kormány mögött ülő férfi annak ellenére derűsen figyelte az előtte kígyózó kátyús utat, hogy vigasztalan táj benyomását keltette a sík vidék. A felszínt csak a folyók, azok holtágai, valamint kunhalmok tagolták. A szél évszázadok alatt homokot és lösztakarót terített szét itt, a Nagykunságon, ahol csöndben bújt meg egy aprócska, poros zsákfalu, Kunkeresztes. Az a kis település, ahol Fülöp Kristóf gyermekkorának egy részét töltötte.

Kristóf egy Székesfehérvár melletti faluban nőtt fel, de kisgyermekként, majd kamaszként is gyakori vendég volt Kunkeresztesen, ahol nyaranta hosszú heteket töltött az ott élő nagyszüleinél. Menetrendszerű program, az élet rendje volt ez egészen addig, amíg el nem került a fővárosba, egyetemre. Mivel a szüleinek nem állt módjában a tanulmányait finanszírozni, így az egyetem mellett dolgoznia kellett, hogy fenntarthassa magát. Már akkoriban semmi más nem érdekelte, csak hogy egyszer újságíróként dolgozhasson. Egy internetes portál gyakornokaként kezdett ismerkedni a szakmával, valamint különböző alkalmi munkákat vállalt, hogy legalább egy spermaszagú hetedik kerületi albérletbe bevackolhasson harmadmagával.

A szép kort megélt keresztesi nagyszülei az elmúlt években haltak meg. Először Matild néni távozott az élők sorából, akit az öccsével csak keresztesi mamának hívtak, majd rá két évre követte őt keresztesi papa, Ottó bácsi is.

Kristóf szülei az elmúlt nyáron valamelyest felújították a házat, hogy könnyebben találjanak rá vevőt. Csakhogy nem volt túl nagy kereslet egy eldugott, aprócska zsákfaluban álló régi vályogházra.

Miközben a kocsijával áthajtott a Kunkeresztes előtti falu keskeny főutcáján, megszólalt a mobiltelefonja. Mivel kihangosítót nem szereltek a régi autóba, a telefonhoz minden utazás előtt egy fülhallgatót csatlakoztatott, amit most egy ügyes mozdulattal a jobb fülébe dugott, majd fogadta a hívást.

– Na, mi van, csibész? – kérdezte jókedvűen egy borízű férfihang.

Bács Donát volt, Kristóf gyerekkori barátja Kunkeresztesről.

– Nemsokára ott vagyok – közölte Kristóf.

– Épp merre?

Kristóf úgy méregette a kopott kerítések mögött álló apró házakat, mintha egészen addig nem is tudatosult volna benne, hogy hol tart.

– A következő település már Kunkeresztes – válaszolta egy könnyű sóhaj kíséretében.

– Akkor még vagy húsz kilométer. De az itt nem távolság.

– Ja. Kábé huszonöt perc, és ott vagyok.

– Beugrasz hozzám? Vagy mész egyből a Buckasorra?

Buckasornak hívták a helyiek a falu déli végén azt az utcát, ahol Kristóf nagyszüleinek a háza állt.

– Gyorsan le akarom mosni magam. Nincs klímám, és bűzlök az izzadságtól. Aztán meg ki kell, hogy pakoljak. De este átjöhetnél.

– Ugyan már, te tróger! Tudod, hogy nekem pacsuli nélkül is tetszel – nevetett Donát.

– Tényleg? Akkor majd megmondom Petrának, hogy a kurvám vagy.

– Az én drága kis feleségem ezt egyáltalán nem bánja – röhögött Donát egyre hangosabban.

– Már nem vagy szomjas, tesó…

– Tudod, hogy megy ez. Ebben a melegben könnyen lecsúszik néhány behűtött sör – magyarázta Donát, de egyáltalán nem mentegetőzésképpen. – Na, komolyra fordítva a szót, tényleg nagyon örülök, hogy leköltözöl egy időre, és itt töltöd a nyarat. Ugye, tudod?

– Bíztam benne.

Kristóf mosolygott, és lehajtotta a napellenzőt, hogy védje élénk barna szemét a szélvédőn bántón bevágó napfénytől. Dús, fényes szálú, de szinte minden helyzetben enyhén kócos sötétbarna haját, vékony, ajka fölött szépen ívelt, gondosan nyírt bajuszát, valamint apró szakállát tekintve sokak szerint a híres angol színészre, Orlando Bloomra emlékeztetett. Nem beszélve a szája szegletében örökösen ott bujkáló félszeg mosolyra.

– Akkor mi legyen? – érdeklődött Donát.

– Hogy mi legyen?

– Lejössz este? Vagy én menjek?

– Persze, gyere te! Már elmúlt három óra. Hétnél hamarabb nem végzek a kipakolással. Este meg már nem akarok zavarni.

– Petra nem bánja.

– Áh, nem! Gyere inkább te, ha van kedved! Mondjuk, hat után. Ha szerencsém van, addig még aludni is tudok egy keveset. Rám fér.

Donát és Petra öt éve házasodtak, de Kristóf akárhogy is tornáztatta az agyát, nem tudta felidézni, melyik évben tartották az esküvőjüket. Mindhárman egyidősek voltak, és már gyerekkorukban is sok időt voltak együtt. Az elmúlt fél évben töltötték be a harminckilencedik életévüket. Kristóf és Donát még birokra is kelt annak idején Petra kegyeiért. Mindkettőjüknek tetszett a kislány, és bár akkor Kristóf győzedelmeskedett, Petra végül mindkét fiút faképnél hagyta. Egy darabig nem is beszélt velük, hiszen úgy tekintettek rá, mint egy megnyerhető trófeára.

Persze mindez csak két tizenegy éves serdülő fiú játékos viaskodása, buta versengése volt. És bár Kristófnak a későbbiekben is nagyon tetszett Petra, többé nem közeledett felé. Ennek talán az volt oka, hogy a fővárosba ment. Donát és a lány viszont nem költözött el, ott maradtak egymás közelében. Kár is ezen már töprengeni. Mégis, amikor szóba került a lány neve, Kristóf eljátszott gondolattal, hogy talán lehetett volna másképp is.

De jó volt így. Őszintén örült két barátja boldogságának.

4.

Amikor fél óra múlva behajtott a négyzet alapú kis vályogház fűvel sűrűn borított udvarára, és beakasztotta maga mögött a rozsdás nagykaput, valami megmagyarázhatatlan, kellemes érzés öntötte el a szívét.

Az udvarra ugyan ráfért egy kaszálás, mert a dudva már térd fölé nőtt, csakhogy amint beljebb verekedte magát a drótkerítéssel lekerített hátsóudvar felé – ahol az alacsony építésű melléképületek álltak –, úgy érezte, mintha a múltba sétált volna vissza.

Szandálban, háromnegyedes vászonnadrágban és gyűrött barna pólóban állt meg a drótkerítés előtt. Lehunyta a szemét, és hagyta, hogy megrohamozzák az emlékek.

Újra tyúkok kapirgáltak a szénaillatú udvaron, a melléképületben, zsákokban egymásra rendezett takarmány várakozott a télre felhasogatott farakás mellett. Amint Kristóf közelebb ment, szinte hallotta a daráló hangját, érezte a hangosan zörgő gépből porként felszálló őrölt takarmány jellegzetes szagát. A hátsó udvar távolabbi sarkában csak néhány korhadt cölöp, törött cserép és deszkaköteg emlékeztette a valaha volt disznóólra. Mosolygott, ahogy eszébe jutott az éjszaka, amikor a nagypapájával a bűzös ólban kint virrasztott a vajúdó koca mellett, hogy az öreg egy infralámpa fénye alatt segíthesse világra a kis malacokat.

– Malacot kocában nem hagyunk – mondta a nagypapája cigarettát rágva.

Ahogy ez az emlékkép felbukkant, szinte azonnal rátört egy másik is, amikor az öreggel a kant nádvesszővel terelgetve hajtották a falu végéhez, egy másik gazda búgó kocájához. Az ivarzást azért hívták búgásnak, a párzást pedig búgatásnak, mert az ivarértett koca mindig búgó vagy gurgulázó hangot adott ki. Ilyenkor a nagypapa néhány kismalacot kapott a búgatásért cserébe.

Ahogy Kristóf ott állt, és körbetekintett az elhanyagolt udvaron, egyszeriben arra kezdett vágyakozni, hogy újra fürtös meggyet, egrest, málnát és megannyi finomságot teremjen a föld, amelyen áll. Persze tisztában volt vele, hogy az emlékek kissé szentimentálissá tették. Ő ugyanis biztos nem élne itt huzamosabb ideig, így a kaszáláson, a fűnyíráson és egy kis lomtalanításon kívül semmit nem tehet.

Csak rövid időre érkezett. Feladata van. Azt elvégzi, és megy is vissza a fővárosba.

A megmásíthatatlan elhatározása viszont az volt, hogy a nyarat rászánja az itteni életre. A főnökével megbeszélte, hogy nem kell bejárnia a szerkesztőségbe. Ez amúgy sem mindig szükséges az újságírók esetében. Igaz, a lap főmunkatársai – így Kristóf is – mindennap bementek a reggeli értekezletre, a nap jelentősebb részét is a székházban töltötték.

Valójában izgatottan várta, hogy leutazzon ide, a kunságba, hiszen igen sok csodás emlék kötötte ehhez a helyhez. Úgy érezte, jó lesz még utoljára huzamosabb ideig itt tartózkodni a fakuló emlékek között, mielőtt a kis házat végérvényesen eladják.

Előkotorta a bejárati ajtó kulcsát, és bement az épületbe. Átkozta magát, amiért nem volt annyi magához való esze, hogy a kulcsot előre kikészítse. A nagy sietségben bedobta az egyik utazótáska mélyére, így most jogosan bosszankodhatott.

Odabent a régimódi bútorok közé lépve az első dolga az volt, hogy kitárja az összes ablakot, és a bejárati ajtó két szárnyát. Minél előbb ki akarta űzni az áporodott szagot, noha tudta, képtelen lesz egykönnyen megszabadulni tőle. Mégis jó érzésekkel telve, dudorászva kezdte behordani a csomagokat a kocsiból. Először mindent az aprócska előtérben pakolt le. A bejárattal szemben még ott állt a repedt, megfakul fésülködőtükör, amelyben igen gyakran nézte, ahogy cigarettázik. A tükör mellett a fürdőszoba felé vezetett a nyitva hagyott ajtó, jobbra pedig a szűkös, örökké félhomályba borult konyhába lehetett bejutni. Itt nem volt ablak, ugyanis ezt a kis helyiséget két szoba fogta közre, így a fény csak az üvegtáblás ajtókon és az előtéren keresztül szűrődhetett be.

Jó ideje nem járt itt, és most valahogy minden sokkal kisebbnek tűnt, mint azelőtt. Mintha az egész ház egy különös varázslat hatására összement volna. Az emlékeiben máshogyan élt. Gyermekként minden nagy volt körülötte. Azután rájött, hogy akkor volt hasonló érzése, amikor egyetemistaként osztálytalálkozón vett részt a szülőfalujában. Meglepődött, minden milyen kicsire zsugorodott a volt iskolájában. A tanári asztal mögött a zöld tábla, az összefirkált iskolapadok és a szekrények is.

Ezek szerint az ember nemcsak maga mögött hagyja a gyerekkorát és a múltját, de ki is növi azt.

Kristóf derűsen folytatta a kipakolást, majd miután végzett, hideg vízzel lezuhanyozott. A víz egészen felfrissítette, úgy érezte, a lefolyóba távozott minden, ami rossz.

A hálószobában megtörölközött, és ugyan soha nem nézett tévét, most úgy érezte, be kell kapcsolnia a sarokban állványra ültetett régi, képcsöves készüléket. Miközben a képernyő fekete-fehér zizegő képpontokat mutatva kivilágosodott, Kristóf köhögni kezdett a portól, és emlékeztette magát, hogy mielőbb szükséges egy alapos portörlés és pókhálótlanítás.

Valószínűleg a házban már senki sem fizetett elő a csatornákra. Ha rajta múlik, ez így is marad. Majd néz filmeket a laptopján, ha éppen úgy tarja úri kedve, és elfárad az olvasásban. Legalább tizenkét könyvet hozott magával, szóval lesz mit olvasnia, bár ahogy falja a könyveket, valószínűleg hamarosan újabb köteteket kell majd rendelnie a neten.

Hangyafoci.

Miközben kikapcsolta a készülékét, ez a szó jutott eszébe. Gyerekkorában így hívták az adás nélküli, zsizsegő képernyőt.

Úgy döntött, a portalanítás még várhat. Inkább beszalad a faluba, és vesz néhány üveg bort, esetleg dobozos sört, meg egy doboz cigit. A rutinosan vánszorgó hétköznapokon nem gyújtott rá. Valójában tizenöt éve nem is dohányzik. De ha alkalmanként Donáttal leült inni, akkor előkerült néhány szál. Sőt, nagyon is sok.

5.

Elmúlt öt óra, de az égbolton lassan elvonuló napnak még volt némi ereje.

Ahogy Kristóf a kocsijával végiggördült a falu főutcáján, szomorúan tapasztalta, hogy a központ régi presszójának és a vele szemben álló művelődési háznak már csak a falai állnak. A málló vakolat alól rozsdaszínű téglák kandikáltak elő, az üveg és keret nélküli ablakok ásító szájként, sötéten tátongtak. Gyerekkorában gyakran kerékpározott fel ide egy-egy fagyiért. A papa férfivázas kerékpárjáról bár még nem ért le a lába, amit a kormány és az ülés között feszülő merevítő rúd alá bújtatott, így oldalra hajolva tekerte a pedált. Kis gyakorlással könnyen bele lehet jönni, és akkoriban bevett szokás volt ez a gyerekek körében, ha éppen a szüleik kerékpárjára voltak rászorulva.

Sajnálta, hogy a régi központi épületekből már csak ennyi maradt, de ahogy lassan elgurult előttük, mozgást észlelt a hátsó udvarokon. Mintha néhány munkást látott volna. Elképzelhetőnek tartotta, hogy az udvart szedik rendbe, vagy talán hamarosan elkezdik a felújítási munkálatokat. Jó lenne, ha a település újra hasznosítaná ezeket a romokat, még akkor is, ha nem tudják már visszaállítani a régi állapotokat.

Ha jól emlékezett, a kultúrház valamikor mozi volt. Csakhogy ezzel kapcsolatban semmiféle emléke nem maradt, így valószínűnek tartotta, hogy már az ő gyerekkorában sem üzemelt. Viszont vasárnaponként a belső udvarra érkeztek a vásárosok, és akkor mamával mindig feljöttek szétnézni a kínált portékák között. Mama időnként vett magának valami szép, világos színű ruhát, amit aztán otthon papa elől mindig eldugott a szekrény mélyére, nehogy az öreg megdorgálja érte. Papa mindig korholta, ha pénzt költött, pedig saját nyugdíja volt, és abból kényszerült időnként némi dugipénzt képezni magának. Aztán a vasárnapi misén vagy ünnepnapokon előkerült a megvásárolt ruha, és akkor, hiába tette szóvá az öreg, mama letudta annyival, hogy ez már régóta megvan. Papa erre zsörtölődött kicsit, aztán megnyugodott.

A központból kifelé hajtva alig ötszáz méterre meglátta a dohányboltot. Leparkolt a bejárat előtt elterülő aprókavicsos részen, majd miután megszámolta, mennyi készpénz van nála, bement a húsz négyzetméteres kis üzletbe.

Amikor belépett a légkondicionálóval túlhűtött, fényárban úszó helyiségbe, a friss dohányillat és a halk andalító zene mellett egy ismerős, vonzó női arc fogadta.

Néhány pillanatig tétován topogott az italos hűtő előtt, megpróbált rájönni az archoz tartozó névre, és hogy honnan is ismeri a hölgyet. Talán valamikor a falusi diszkóban látta…

A vékony arcú, széles mosolyú nő a mobiltelefonját nyomkodta. Lassan felnézett, és kedvesen üdvözölte Kristófot.

– Két doboz Marlborót, légy szíves!

– Milyen legyen? – vonta fel szemöldökét az eladónő.

Kristófot egészen lenyűgözte a magasan ívelő, vékony szemöldök és a mandulavágású, mélyen ülő, élénk kék szempár.

– Pirosat.

Ahogy a nő sarkon fordult, és a magas polcokon sorba rendezett, színes cigarettás dobozok felé lépett, világosbarna haja meglebbent, majd újra hosszú, egyenes szálakban simult a hátára.

Kristófot elöntötte a forróság.

Lopott pillantása végigsiklott a nő vékony derekán, szélesen kiugró, formás csípőjén, szépen ívelő tomporán, egészen a combközépig érő fehér nyári szoknya alól előbukkanó csinos lábszáráig. Amikor a nő visszafordult, és a dobozt a pénztárgép melletti asztalra csúsztatta, Kristóf megállapította magában, hogy a leheletvékony bézs felső alatt nem visel melltartót. Melle helyes kis dombot formázott az anyag alatt.

– Minden rendben? – érdeklődött az eladónő, amikor feltűnt neki a megbabonázott férfi. Könnyed mozdulattal, némi szemérmes pillantás kíséretében összébb fogta magán a blúzt.

– Meleg van – habogta Kristóf. És már átkozta magát, hogy mindössze ennyit bírt kinyögni. – Mármint egész nap. Odakint. Érted?

– Lesz még valami?

– Nem is tudom. – Nagyon örült, hogy a hölgy máris elterelte a témát az iménti kínos jelentről. Persze az is lehet, hogy egyáltalán nem volt kínos, csak ő érezte annak. Akárhogy is, kedve lett volna kimenekülni az üzletből. A nő egészen megbabonázta. Épp az ilyen nők a gyengéi. Bizsergést érzett a gyomrában, az ágyékában, és még az elméje is zavaros lett. – Vinnék bort… Néhány üveggel. Tokaji szamorodni van?

– Persze. Mennyit adjak?

– Legyen három üveggel! Nem lesz nagy buli. Csak egy régi barát jön át.

– Itt él?

– A barátom? Persze. Bács Donát. Biztosan ismered is.

– Persze. Jól ismerem. Elég kicsi település ez ahhoz, hogy az ember ne ismerjen mindenkit.

– Na, igen. Tudom. Most hányan élnek itt?

A nő vállat vont.

– Fogalmam sincs. Talán négyszázan.

– Az valóban nagyon családias.

– Törpefalu. Azt hiszem, így hívják hivatalosan az ilyet – mondta a nő, miközben a borosüvegeket egy táskába pakolta.

– Ha jól emlékszem, azt a száz fő alatti településekre mondják. Ez a falu viszont négyszáz lakossal már apró falunak számít – magyarázta Kristóf. Tetszett neki, hogy a tudásával esetleg lenyűgözheti az eladónőt. Ha már az erejével nem tudott soha senkit elkápráztatni, legalább az intelligenciájával és a tudásával szeretett villogni. – Az ötszáz lakosig érvényes besorolás, szóval a törpéknél nagyobbak vagytok.

– És ezt honnan tudod?

– Újságíró vagyok. Sokat olvasok a munkám során. Megragad ez meg az. – Kristóf kedvesen mosolygott, de csak egy amolyan „aha” nézés volt a válasz. – Viszont nagyon kellemes ez a kis hely.

– Ismered?

– Sok nyarat töltöttem itt régebben. Még gyerekként. Na és persze kamaszkoromban. Te is ismerős vagy nekem, de nem igazán tudlak hová tenni.

– Miksa Anett – mondta a nő, de nem nyújtotta a kezét. – Én nem itt nőttem fel. Csak amolyan gyüttment vagyok, az itt élők így mondják. Persze soha nem a szemembe. Azt hiszem, soha semmi sértőt nem mondanának a polgármester feleségének a szemébe.

– Á! Vagy úgy! – tátotta el a száját Kristóf. Igyekezett leplezni a csalódottságát. Tetszett neki a nő. Hatással volt rá, és abban bízott, hogy mint sokan a korosztályában, talán ő is elvált, és nincs jelentős párkapcsolat az életében.

– Nem messze innen egy másik kis faluban éltem. Aztán ide jöttem férjhez, alig húszévesen.

– Akkor tévedtem – ismerte be egykedvűen Kristóf. – Kizárt, hogy találkoztunk volna. Én az elmúlt két-három évben nem jártam erre.

Anett kuncogott, és látszott rajta, hogy kedvére van a bók.

– Ez igazán kedves – mondta. – De maholnap már a negyvenet töltöm be.

– Nem gondoltam volna. Őszintén.

– Köszönöm.

Kristóf most először érzett valami finom rezgést a levegőben. Fékezhetetlen erővel tört rá a vágy, hogy megérintse a nőt. Végül mégis sikeresen befékezett.

– Akárhogy is, valójában nem találkoztunk, csak nekem mégis ez volt az érzésem. De legalább most megtörtént.

– Mármint?

– Hogy találkoztunk, és megismertük egymást.

– Érdekes – mondta Anett szelíd mosollyal a szája szegletében –, mert nekem is az volt az érzésem, amikor bejöttél, mintha… Mintha találkoztunk volna már valahol. De aztán rájöttem, hogy ez csak azért lehet, mert nagyon hasonlítasz arra a híres színészre. Ezt nem mondták még?

Kristóf értetlenül tárta szét a karját. Számtalanszor hallotta már, de mindig úgy tett, mintha akkor szembesítenék ezzel először.

– Mármint kire?

– Arra a híres színészre. Tudod? – Anett zavartan babrálta a vékony aranyláncot a nyakában. – Most nem jut eszembe a neve.

– Hát, ha a Danny DeVitóra gondolsz… Nála azért magasabb vagyok, és több a hajam.

Anett mosolyogva legyintett.

– Bolondozol velem.

Kristóf végül megadta magát.

– Orlando Bloom. Így hívják, akire gondolsz.

– Á! Tényleg! – bökött a lány boldogan Kristóf felé. – Orlando Bloom. Tudtam én, hogy valami híres színész. Látod! De ugye nem baj, hogy ezt mondtam?

– Dehogy. Ezt elég gyakran megkapom. Végül is úgy vagyok vele, hogy soha ne legyen nagyobb gondom az életben.

Kristóf lassan elkezdte felmarkolni a megvásárolt termékeket. Anett látva, hogy a férfi nem bír maradéktalanul megküzdeni a feladattal, egy reklámtáskát húzott elő a pult alól.

– Szerencsésebb lenne ebbe pakolnod. A cég ajándéka.

– Köszönöm – bólintott Kristóf, elégedett mosollyal az arcán. – Csak aztán a főnököd is így gondolja…

– Nincs főnököm.

– Ó! Vagy úgy. Persze, gondolhattam volna. A polgármester felesége vagy. Ez az üzlet családi vállalkozás?

– Most gúnyolódsz?

– Nem annak szántam – mentegetődzett Kristóf. – Csak úgy értettem, hogy azért annak idején nem kaphatott boldog-boldogtalan engedélyt a trafiknyitásra.

Anett megvonta a vállát.

– Nem sokan tudnának egy ilyen üzletet megfelelően működtetni. És itt sincs kolbászból a kerítés.

– Nem is láttam kerítést az üzlet előtt – bökött hátra a válla fölött Kristóf.

– Na, látod! De neked elárulom, hogy kolbászból volt, csak a kutyák elhordták. – Anett kacsintott.

Kristóf csöndesen felhorkant. Tetszett neki, hogy van a lánynak humora. Ezt mindig is fontosnak tartotta egy nőnél. Legalább annyira, mint az intelligenciát és a stílust.

Szóvá akarta tenni, hogy ez mennyire imponál neki, csakhogy a következő pillanatban elveszett a nő tekintetében, és kellemes bizsergés kerítette a hatalmába.

Elakadt a szava.

A hosszú másodpercekig elnyúló csöndet végül Anett törte meg.

– Szóval? Hosszabb ideig maradsz?

– A trafikban? – viccelt Kristóf. Kedvére volt ez a társalgás, elbírta a lazaságot. – Mindjárt indulok.

– A faluban – tenyerelt Anett vállszélességben a pultra, és a fejét enyhén oldalra billentve, alig észrevehetően előredőlt. Egyre közelebb a férfihoz.

Ekkor Kristóf különös késztetést érzett, hogy elmondja, valójában miért is jött. Már majdnem elmesélte a nyári terveit, amikor is győzött a józanész, és hiába akart a nőnek imponálni, nem bocsátkozott könnyelmű fecsegésbe.

– A nyár végéig terveztem. Ahogy említettem, újságíró vagyok, viszont jó ideje szeretnék írni egy családregényt. Mármint a saját családomról, legalábbis az őseim múltjából indulok ki. És ehhez egyrészt kicsit kutatnom kell a családunk története után, másrészt pedig arra gondoltam, hogy ha már itt is vannak gyökereim, és milliónyi csodás emléket őrzök a gyerekkoromból, ami ehhez a településhez és a nagyszüleimhez kötődik, akkor az lesz a legösztönzőbb, ha idejövök, és itt írom meg.

Anett elismerően bólintott. Kristóf pedig elégedetten fedezte fel a nő szemében az érdeklődés szikráját.

– A nagyszüleid házába költöztél be? Még megvan?

– Persze. Nemrég újították fel. Vagyis inkább úgy mondanám, hogy kicsit rendbe szedték. Nem tűnik olyan lepattantnak… De ez mégiscsak egy öreg és korszerűtlen ház, öreg hűtővel, cserépkályhával és televízióval. Meg amit csak el bírsz képzelni.

– Ez érthető. Szerencsére nyáron kevesebb lehet a gondod vele, mint télen.

– Én is ebben bízom. Ezért is jöttem most.

Társalgásukat az ajtón belépő fiatal férfi zavarta meg. Olyan lazán és természetesen mozgott, mintha az egész üzlet az övé lett volna, mintha csak haza érkezne. Kristóf oldalra araszolt, hogy utat engedjen neki a pulthoz. Közben egy gyors pillantással végigmérte a nála egy fejjel magasabb, izmos, szikár fiút. Alig lehetett húszéves. Barna bőre és a fehér buldogfejes atlétatrikója erősen kontrasztos volt. Szénfekete haját két oldalt felborotválta, a feje tetejét hajbalzsammal lesimította. Hegyes, hosszan előre ugró orra alatt vékony bajusz sötétlett. Ahogy mozgott, nyakában és a csuklóján arany ékszerek zörögtek.

Kristófnak akaratlanul is az amerikai rapénekesek jutottak eszébe. Ha ő Orlando Bloomra hasonlít, akkor ez a srác biztosan a Paff Daddy hasonmásverseny második vagy harmadik helyezettje lehet. A gondolattól mosolyognia kellett. Talán már nem is Paff Daddynek hívják azt a rappert, hanem P. Diddynek, vagy valami egészen másnak. Mindegy is.

A fiú kért egy doboz cigit, közben Kristóf zavartan intett búcsút Anettnek, azután kiment a dohányboltból.