A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Corinne Michaels: Return To Us (Willow Creek Valley #1), 2021

Fordította BOHÁK ILDIKÓ

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Még egyszer, kérlek, 2018

Miénk az éjszaka, 2019

Várj még rám, 2019

Maradj közel (társszerző: Melanie Harlow), 2019

Ne csak a testemre figyelj, 2020

Mondd, hogy visszatérsz (Arrowood Brothers 1.), 2021

Mondd, hogy megóvsz (Arrowood Brothers 2.), 2021

Mondd, hogy megvársz (Arrowood Brothers 3.), 2021

Mondd, hogy maradsz (Arrowood Brothers 4.), 2022

Egyszer már szerettél, 2022

Copyright © 2021. RETURN TO US by Corinne Michaels

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Bohák Ildikó, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Ernyei Bea

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-92-0

Carrie Ann Ryannek és Chelle Blissnek.
Nélkületek soha nem íródott volna meg ez a könyv!
Nincs rá szó, amely kifejezné a hálát, amit a barátságotokért,
és az írással töltött reggelekért érzek.
Köszönöm!

ELSŐ FEJEZET

Jessica

Sípoló hang hallatszik a pilótafülkéből. A vészjelzés, melyet a gyakorlatról olyan jól ismerek. A szívem a torkomban dobog, mert tisztában vagyok vele, hogy mostantól minden megváltozik. A szimulátoros gyakorlat meg sem közelíti a valóságot. Erre nem lehet felkészülni.

Gond van a géppel.

A fülemhez emelem a rádiót, és a kapitány hangját hallgatom.

– Motorhiba. Kényszerleszállás. Ez durva lesz, Jessica. Biztonsági pozíció.

Nem válaszolok Elliotnak. Egyszerűen túlélő módba kapcsolok. Csak egyetlen utas van a gépen, és mindent meg kell tennem, hogy mindketten a lehető legnagyobb biztonságban legyünk. Naná, hogy egy celebről van szó, úgyhogy öröm az ürömben, hogy ha már meg kell halnom, akkor legalább Jacob Arrowooddal együtt távozom e világról. – Mi a franc folyik itt? – kérdi Jacob, amikor odamegyek hozzá.

Valahogy sikerül nyugodt hangon válaszolnom.

– Motorhibát észleltünk. Kényszerleszállást fogunk végrehajtani. Kérlek, vedd fel a biztonsági pozíciót, és próbálj nyugodt maradni!

Legszívesebben felnevetnék, mert valójában minden vagyok, csak nyugodt nem. De ha nem úgy cselekszem, ahogy a gyakorlat során megtanultam, akkor egész biztosan meghalunk. Van egy kis esély arra, hogy Elliot és José szépen leteszik a gépet. Persze annak is megvan a valószínűsége, hogy nem így történik majd, úgyhogy közölnöm kell Jacobbal, mi a teendő.

– Most hova mész? – kérdi.

Mélyen a szemébe nézek, igyekszem magabiztos és világos választ adni, amennyire csak lehetséges.

– Le kell ülnöm a pótülésre, de végig itt leszek melletted! Fontos, hogy egyedül is kijuss a gépből, ha velem történne valami. Ez itt az ajtó. Előbb felfelé kell húzni a kart, aztán megnyomni. Abban az esetben, ha nem lennék magamnál, kérlek, oldozz ki, és vigyél ki a gépből!

– Lezuhanunk?

– Kényszerleszállást hajtunk végre.

Leülök, bekötöm a két biztonsági öv közül az elsőt, közben hálát adok az úrnak, hogy ha meghalok, nem hagyok hátra sem férjet, sem gyermeket.

De a szívem sajog, mert eszembe jut, hogy a húgomnak egyedül kell majd megbirkóznia anyámmal. Csak reménykedni tudok benne, hogy talál valakit, aki elég erős ahhoz, hogy legalább részben levegye a válláról a terhet. Igyekeztem támogatni anyagilag, de évek óta nem voltam Willow Creek Valley-ben, és most nagyon úgy tűnik, hogy soha többé nem jutok haza.

Aztán ott van Grayson. Grayson Parkerson az egyetlen dolog az életemben, amit bánok. Olyan nagyon szeretem, és most végleg el kell engednem. Meghalok, és ő már sosem tudja meg, hogy életem legnagyobb baklövése volt, hogy elhagytam. Ezt sajnálom a legjobban.

Ezek a gondolatok kavarognak a fejemben, mielőtt megpróbálom becsatolni a második övet is. Remegő kézzel matatok a reteszen.

Lehunyom a szemem, és megpróbálok összpontosítani. Muszáj becsatolnom az övet, vagy egészen biztosan meghalok.

Tekintetem végigfut az összes panelen, hogy megbizonyosodjak róla, valóban mindegyik rögzítve van. Az ajtónyitó szerkezetre pillantok, és gondolatban előre lejátszom az összes mozdulatot. Nem szabad azzal foglalkoznom, hogy mi mindent kellett volna még megtennem az életben, és arra sincs értelme gondolni most, hogy mi mindent veszítettem. Ki kell jutnom a gépből, ez a legfontosabb, semmi más nem érdekes!

– Jacob? – kérdem, mert azt szeretném, ha ő is a lényegre összpontosítana. – Ugye emlékszel, mit mondtam az ajtóval kapcsolatban?

Bólogat. Látom a szemében a rettegést, és imádkozom, hogy ő ne vegye észre a félelmet az enyémben.

– Kérlek, próbáld megőrizni a nyugalmad, és kövesd az utasításaimat! – figyelmeztetem.

– Hogy hívnak? – kérdi egyenesen a szemembe nézve.

– Jessica.

A szívem hevesen ver, és most csak a gyakorlat miatt vagyok összeszedett. Ha pánikba esem, nem jutok ki innen. Csapatként kell együttműködnünk, és ez azt jelenti, hogy valakinek ép ésszel irányítania is kell a dolgokat. Remeg az egész testem, és olyan félelmet érzek, mint még soha életemben, de mindössze annyit tehetek, hogy imádkozom.

– Rendben, Jessica! – szólal meg Jacob határozottabb hangon. – Örülök, hogy megismerhetlek! Most valószínűleg lezuhanunk és meghalunk. Ha mégis sikerül túlélni a zuhanást, akkor életünk végéig barátok maradunk!

– Vedd fel a biztonsági pozíciót, Jacob! – válaszolom, és próbálok mosolyogni, de elég erőltetettnek tűnhet.

Bólogat.

– Ha nekem nem sikerülne túlélni, kérlek, mondd el Brennának, hogy nagyon szerettem, és végig rá gondoltam! – könyörög Jacob.

– Ez most eszedbe se jusson!

– De a családom! Muszáj tudniuk, hogy szerettem őket!

– Összpontosíts, Jacob! Ne felejtsd, most az a legfontosabb, hogy kijussunk a gépből!

– Ugye megmondod nekik?

Ezt képtelen vagyok most megígérni. Szóba sem jöhet, hogy ezt megvitassuk. Újabb vészjelzés, az utolsó, amely arra figyelmeztet, hogy itt az idő, közeledünk a szárazföldhöz.

– Jacob! – kiáltom határozottan.

– Készen állok!

Jacobra pillantok, és rajta tartom a szemem. Hozzám hasonlóan lehajtja a fejét, én pedig kényszeresen ismételgetem az utasítást, közben egyfolytában imádkozom, hogy ne ez legyen az utolsó pillanatunk ebben a földi létben.

– Biztonsági pozíció! Biztonsági pozíció! Biztonsági pozíció!

Hirtelen felülök, és a torkomra teszem a kezem, mert nehezen kapok levegőt. Az izzadtságtól átázott a pólóm, és a szívem majdnem kiugrik a helyéről.

Csak egy álom volt.

Minden rendben! Minden rendben! Élek!

A szobámban vagyok. Az ágyban fekszem, és biztonságban vagyok.

Addig mantrázom ezt a mondatot, míg a szívverésem le nem csillapodik kissé. Minden éjjel ez az álom kínoz. Ugyanaz a pánik, amitől aztán nehezen kapok levegőt. Az éjszaka további részében aztán megint nem vagyok képes visszaaludni.

A poklok poklát éltem át az elmúlt három hétben. Abból is olyan elegem van már, hogy ennyire fáradt vagyok! A zuhanás kísért engem. Az emlékek, a rettegés és a sötétség nem engedik, hogy túllépjek a történteken, pedig az égvilágon semmi másra nem vágyom jobban!

Ledobom magamról a takarót, és elindulok lefelé a lépcsőn.

Anyám úgy hozzászokott a rémálmokhoz, hogy már hetek óta fel sem ébred a kiáltásomra, de az is lehet, hogy már nem kiabálok. Azon tűnődöm, ha az utóbbi igaz, akkor vajon a rémálmoknak is ugyanígy vége szakad-e egyszer… Mindenesetre még ha így is lesz valaha, ez nem az az éjjel, ezért be kell érnem azzal, ami ma jutott: pár óra pihenéssel.

Készítek egy bögre teát, felkapom a kanapéról a takarót, és elindulok a tornác felé. Még mindig ott a hívogató hintaágy, melyet apám szerelt fel azon a hétvégén, mielőtt kisétált az életünkből. Innen a legjobb tojni a világra.

Összekuporodom és a forró bögrét szorongatom. Lassan szürcsölgetem a teát a csendben.

Willow Creek Valley mindig is a kedvenc helyem volt az egész földkerekségen. Csendes és gyönyörű, ideális hely a visszavonulásra. Erdő vesz körbe minket, és a falu legszegényebb lakói – köztük a családom is – azt érezhetik, hogy nekik is jutott egy kis magánélet, ha más nem is.

A hintaágyban üldögélek, és arról az életről álmodozom, amilyen anyának és apának is volt. Férjhez szerettem volna menni, gyereket szülni és a déliek csodás, nyugodt életét élni.

Mindenünk megvolt ehhez. Ebben az álomszerű, tökéletes világban Graysonnal nyitottunk volna egy szállót, és megvalósítottuk volna az álmot, amelyről olyan gyakran beszélgettünk. Minden karnyújtásnyira volt csupán. Aztán rájöttem, hogy minden álom hazugság, és én jól bekajáltam az összeset.

Ugyanis a férjek előbb-utóbb mind lelépnek.

Az apák sosem telefonálnak többé.

És a gyerekek iszonyúan szenvednek ettől.

Tudtam, hogy én ebből nem kérek.

Ehelyett azt választottam, hogy világot látok, és jól is ment minden a repülőgép-szerencsétlenségig.

Fájni kezd a fejem, a halántékomat dörzsölöm.

Jaj, csak ne migrén legyen!

A telefon jelzi, hogy üzenet jött az egyetlen Willow Creek-i barátomtól, akivel végig tartottam a kapcsolatot a távollétem alatt.

Delia: Egy reggeli?

Én: Hát te meg hogyhogy ébren vagy?

Delia: Le sem feküdtem. Szóval? Kaja?

Delia egy gyárban melózik pár várossal odébb. Nem sok a munkalehetőség errefelé… Az igazság az, hogy már a gondolattól is elbőgöm magam, hogy el kell hagyni a házat. Mióta visszatértem Willow Creek Valley-be, vagyis pár hete, ki sem tettem a lábam, csak ha az orvoshoz kellett menni. Végig a házban voltam, és tulajdonképpen anyámon, Delián és a nővéremen, Winnie-n kívül senkinek nincs tudomása róla, hogy itt vagyok. Ha kilépnék a házból és találkoznék másokkal, akkor el kéne mesélnem, hogy mi történt. Mindenki számára egyértelművé válna a hazatérésem oka: kudarcot vallottam az életben.

De egy reggeli nem árthat, ilyen korán talán nem fogok összefutni senkivel.

A terapeutám arra biztat, hogy kis lépésekben haladjak, a fejemben visszhangzanak a szavai: „Amikor gyengének érzed magad, csak nyújtsd ki a kezed, és érezd az erőt!”

A hüvelykujjamba harapok, veszek két mély levegőt, és csak ezután válaszolok.

Én: Persze, de gyere értem! Tudod, a fejsérülés miatt nem vezethetek!

Egészen addig nem ülhetek volán mögé, még biciklire sem ülhetek, amíg az ájulások, a bénító migrének és a zavartság el nem múlik. Tulajdonképpen minden tevékenység tilos, ami veszélyes lenne, ha elveszíteném az egyensúlyomat. A repülőgép-szerencsétlenség egyik kellemes következménye ez is.

Delia: Ott leszek tizenöt perc múlva!

Ismerem a vezetési stílusát, inkább tíz perc lesz az. Bemegyek a házba, felkapok magamra egy pulóvert, megmosom a fogam és megfésülködöm. Nagyot sóhajtok, amikor meglátom magam a tükörben. A rémálmok miatt azt érzem, mintha csak tegnap történt volna, de a sebek valójában már begyógyultak.

Az arcomon nincs már véraláfutás, a fejemen lévő sebhely még gyógyulgat ugyan, de már haj fedi; csak ennyi maradt az agyamban lévő vérömleny eltávolítása után. A repedt bordák is összeforrtak, bár még nem teljesen, de mint említettem, ezeket ránézésre senki nem venné észre. Szerintem az utcán bárki menne el mellettem, a régi Jessica Walkert látná, akinek a lábai előtt hevert a világ.

De ezek csak a külső, látható nyomok, legbelül egészen más a helyzet.

Csupán halvány árnyéka vagyok egykori önmagamnak.

Nem mindig sikerül jól kifejeznem magam, nem vagyok képes autót vezetni, és valószínűleg soha többé nem is repülhetek a légnyomáskülönbség miatt.

Itthon egy teljesen új helyzettel is szembe kell néznem. A hazatérésem egy újabb szorongást hozott elő, mégpedig a férfi miatt, akit elhagytam. Nem tudom, hogy idő közben milyen emberré vált. Az ismerősök is aggasztanak, mert mindenki itt él a városban, aki egykor. A kisebbségi érzés folyton erősödik bennem, és csak arra tudok gondolni, az emberek alig várják, hogy kegyetlenkedhessenek velem.

„Nem elég jó a csaj! Sose fog elérni semmit, mindig a padlót fogja súrolni! Meglátod! Sose lesz belőle semmi! Pont ott fogja végezni, ahol az anyja!”

A fejemben visszahangoznak a szavak. Különösen egy női hang égett belém, mint egy fülbemászó dallam, egy nőé, aki nem bírta elviselni, hogy egy levegőt kelljen szívnia velem.

Kopogtatnak a fürdőszoba ajtaján. Kinyitom, és megpillantom anyámat.

– Ó! – kiált fel riadt szemmel. – Nem tudtam, hogy már fent vagy.

– Megint rémálmom volt.

– Azt hittem, hogy már elmúltak – mosolyog rám szomorúan.

– Bárcsak így lenne! De nem ez a helyzet.

– Hova igyekszel ilyen korán? – kérdi, és végignéz az öltözékemen.

– Delia elhív. Evés – kezdek bele, de hirtelen elakadok, mert tudom, hogy nem ezek a megfelelő szavak, nem ezt akartam mondani. Pár másodperc szünetet tartok. Nagyon rosszul kezelem ezt a helyzetet. Az agyam azt akarja mondani, hogy Delia felhívott, és átjön, hogy elvigyen reggelizni, de aztán a számon valami teljesen más jön ki. Anyám egy szót sem szól, csak türelmesen megvárja, míg összeszedem magam és újra megpróbálom összerakni a mondatot.

– Delia elvisz reggelizni – nyögöm ki végül.

– Biztosan jó ötlet? Mármint belefutni pár ismerősbe a városban?

Éppen ez az, amivel meg kell küzdenem. Az elmúlt tizennégy évben egyedül éltem. Attól a naptól fogva, hogy elhagytam a várost, megtanultam a saját lábamon megállni, és egyedül is boldogultam. Gondoskodtam magamról, és bebizonyítottam, hogy nincs szükségem senki másra.

Most pedig napról napra jobban vagyok. Nem akarok ebben a börtönben élni, minél előbb vissza akarok térni abba az életbe, amelyet elképzeltem magamnak.

– Anya…

– Tudom, tudom – emeli a kezét a magasba. – Tudom, hogy felnőttél és már nem szükséges aggódnom érted! Csak annyi, hogy nem szeretném, ha bármi bajod esne, édesem! Ennyi, semmi több! Ismerem az ittenieket, és az emberek pletykálnak a hazatérésedről…

– Akkor is meg kell próbálnom – lépek ki a fürdőből az előszobába, és a falnak támaszkodom.

– Igen. Ez így van – helyesel, és bár van némi visszakozás a hangjában, valamennyi büszkeséget is kihallani. – Bevetted a gyógyszereket?

Mintha azt mondta volna az imént, hogy már nem szükséges aggódnia értem…

– Igen, bevettem.

Ha nem tettem volna, magzatpózban fetrengenék könyörögve, hogy valaki mentsen ki ebből a szorult helyzetből…

– Nos, akkor érezd jól magad!

– Köszönöm, anya! – mondom mosolyogva, és megszorítom a kezét.

– Én próbálkozom, édes kislányom! – sóhajtja.

– Tudom, anya. Mindketten így vagyunk ezzel.

– Most pedig menj! – mondja, és puszit nyom az arcomra. – Szeretlek!

– Én is szeretlek!

Anyám sok mindenen keresztülment az életben, de mindig képes volt szeretet adni nekünk. Sosem épült fel igazán abból a megrázkódtatásból, hogy apám elhagyta. De a nővérem, Winnie és én tisztában voltunk vele, hogy anyaként megállta a helyét. Mindig szeretett minket, és minden tőle telhetőt megtett, hogy felneveljen minket. A szíve összetört ugyan, de mi csak annyit láttunk az egészből, hogy mennyire erős.

Apám viszont egy kalap szart sem ér. Úgy hagyta el anyámat és a két lányát, hogy vissza se nézett.

Mikor leérek a földszintre, az ablakon át megpillantom a fényszóró erős fényét. Delia még a tíz percet is alulmúlta, ez azért elég lenyűgöző.

A családomat leszámítva ő az egyetlen ember, akivel találkozom. Az első napok borzasztóan teltek, mert nagy fájdalmaim voltak, a testem tele volt sebekkel. Aztán ahogy teltek-múltak a napok, a sebek gyógyulni kezdtek ugyan, de én bezárkóztam a csigaházamba. Nem mozdultam ki innen, így nem kellett magyarázkodni a történteket illetően.

Bemeséltem magamnak, hogy mindössze egy hosszúra nyúlt vakációról van szó.

Beszállok a kocsiba. A kezem megremeg, mert kezd eluralkodni rajtam a szorongás.

Delia a tenyerébe veszi a kezem.

– Minden rendben lesz! Csak elfogyasztunk egy jó kis reggelit egy szokványos, hétköznapi kedd reggelen…

– Igen, minden rendben lesz! – sóhajtok egyet, és mosolyt erőltetek magamra.

– Így van!

Delia vezet, én pedig légzőgyakorlatokat végzek. Behunyom a szemem, és az elmúlt hetekben tanult gyakorlatokra összpontosítok.

Hála az égnek nem jut idő arra, hogy a szorongás eluralkodjon rajtam, mert kis idő múlva elérjük az éttermet. Willow Creek Valley szegényebb negyedében nincsenek nagy távolságok. A jómódú családok házai sokkal messzebb vannak a városközponttól, de mi Deliával nem abban a negyedben nőttünk fel. Mi a város ezen részében éltünk. A gazdag családok gyermekei messziről elkerülik ezt a városrészt, mert egyáltalán nem akarnak keveredni velünk.

De azért akadt egy fiú, aki egyáltalán nem így viselkedett. Noha a szülei utálták még a gondolatát is, hogy velem hozta össze a sors, Grayson Parkerson tojt az egészre. Szeretett engem annak ellenére, hogy anyám hol az élelmiszerboltban dolgozott, hol pedig a szálló szobáit takarította, vagy a kocsmában szolgált fel, hogy fizetni tudja a számlákat. Grayson nem tett különbséget szegény és gazdag között, őt nem a vagyoni helyzetem érdekelte, hanem én.

Bárcsak most is így lenne!

Utoljára annyit hallottam róla, hogy megházasodott, született egy gyönyörű kislánya, és a család tulajdonában lévő egyik szállót üzemeltette valahol az országban.

Neki szívesen megmutatnám magam.

Kérdezhetnék róla Deliától, de korábban megegyeztünk, hogy sosem teszünk fel egymásnak olyan kérdéseket, amire nem igazán akarunk választ kapni – és ez egészen biztosan olyasmi, amit nem szívesen hallanék.

Életem legnehezebb döntése volt elhagyni őt, de számomra akkor vált bizonytalanná kettőnk jövője, mikor az anyja kijelentette, hogy az ő szemében sosem leszek családtag. Arra számítottam, hogy ezért előbb-utóbb úgyis elhagy, úgyhogy én tettem meg az első lépést, és ezzel önmagamnak ártottam a legjobban.

Delia leparkol. – Na, akkor irány, tömjük meg a hasunkat, mert mindjárt éhen halok! – fordul felém a kocsiban.

Belégzés. Öt, négy, három, kettő, egy. Kilégzés. Megismétlem háromszor a légzőgyakorlatot, majd bólintok egyet.

– Rendben. Mehetünk!

Belépünk a helyiségbe, és azzal szembesülök, hogy Jennie még mindig pincérként dolgozik itt.

– Kit látnak szemeim? Csak nem Jessica Parkert? Micsoda meglepetés, atyám! Pont olyan szép vagy, mint mikor utoljára láttalak!

Elmosolyodom, mert valami melegség sugárzik belőle. Mindig annyira kedves, és a szíve csordultig tele szeretettel! Kétlem, hogy bárki bármi rosszat tudna mondani róla.

– Te vagy a legjobb dolog a városban – válaszolom mosolyogva.

– Vernon! – kiáltja a konyha felé. – Gyere csak! Ide süss, ki jött hozzánk a világhírű reggelidért!

– Jó reggelt kívánok, Miss Jessica! – dugja ki a fejét Vernon a konyha ajtaján.

Hirtelen nyugalom száll meg, és hatalmas megkönnyebbülést érzek. Rájövök, feleslegesen aggódtam a kimozdulás miatt, hiszen ez a város mindig jó szándékkal fogadott, és annak ellenére is szeretnek, hogy én elfutottam a szívfájdalom elől.

– Jó újra látni, Mr. Vernon!

Rám kacsint, majd egy szempillantás alatt újra eltűnik a konyhában.

– Tiétek a legjobb asztalom. Kövessetek, lányok! – mondja Jennie, majd felkap két étlapot, és az egyetlen szabad asztalhoz kísér.

– Semmit sem változott ez a hely – állapítom meg, és alaposan körbenézek.

Mélyvörös támlás padok, fekete, lakkozott asztalok és fekete-fehér kockás padló. A falon futballmezek lógnak.

– Nos, minek megjavítani azt, ami el sem romlott? – mosolyog Jennie. – Ez a város azért nem változott semmit, mert egyszerűen nem volt szükség változásra!

– Olyan jó látni téged! – válaszolom neki mosolyogva, és elveszem a kezéből az étlapot.

– Téged is nagyon jó látni, édesem!

– Hármas asztal! – kiabálja Vernon a konyhából.

– Nemsokára hozom az ételt. Tudom, a szokásos – siet Jennie a konyhába, mielőtt még válaszolhatnék.

Nem csodálkoznék, ha még mindig emlékezne rá, hogy a palacsinta a kedvencem. Ahányszor betértünk ide, minden alkalommal azt kértem.

Grayson meccsei után mindig beültünk a kocsijába, és egyenesen ide jöttünk, hogy feltöltsük a szénhidrátraktárakat édességgel. A sarokboxot választottuk, Grayson átkarolt, én pedig állandóan a kabátját viseltem. Ha történeseten pomponlány lettem volna, akkor mi lettünk volna a tipikus amerikai álompár, akiről az egész város beszél. Nekem nem volt lehetőségem a sportolásra, és a közönség soraiban sem foglaltam helyet péntekenként, mert melóznom kellett, de Grayson mindig értem jött, amikor végeztem a műszakkal.

Nem kellett szégyellnem magam, mert szeretett és kész. Akkor is, ha szegény, szomorú vagy épp dühös voltam. Ő volt az oka, hogy nem estem szét.

Csak a végén aztán ez nem volt elég.

– Mire gondolsz? – néz a szemembe mosolyogva Delia.

– A múltra – válaszolom, és összekulcsolva tartom a kezem az étlapon.

– Itt nem nehéz. Minden négyzetcentiméter a múlt emlékeit hívja elő.

– Így van.

Delia múltja sajnos nem valami tovatűnt emlék. Gyerekkora óta Joshua Parkersonba szerelmes. Joshua a Parkerson fiúk legidősebbike, és a legmegfoghatatlanabb a testvérek közül. Delia türelmesen várt, és közben arról álmodozott, hogy egy napon talán többet fog jelenteni a srác számára. De Joshua mindig ellökte magától, kivéve azt az egy alkalmat, amikor egyszer megcsókolta itt, a kávézó folyosóján, a nyilvános telefonnál. Delia ehhez a mágikus pillanathoz ragaszkodott képzeletben évekig.

Látom, hogy arrafelé siklik a tekintete, mintha mindkettőnk szeme előtt egyszerre elevenedne meg az emlék.

– Mi van Joshsal? – kérdem.

– Honnan tudjam?

– Ő is elment?

– Is? – kérdezi hunyorogva.

– Igen – bólogatok. – Nem úgy volt, hogy a Parkerson fiúk szanaszét szóródtak az országban? Elvégre nem kell egy család minden tagjának ugyanabban a városban dolgoznia… A szülőknek mindig nagy álma volt egy szállodalánc. Anyám legutóbb mintha említette volna, hogy Wyomingban is nyitottak egy szállót, amelyet Oliver vezet.

– Igen, de… – rázza meg a fejét Delia finoman. – Úgy értem, nem mindenki ment el.

– Igaz, Stella biztos itt maradt – vágom rá.

Stella a legfiatalabb a testvérek közül, még ha mindössze hat perccel később jött is a világra az ikertestvérénél, Olivernél. Nagyon elkényeztették. El sem tudom képzelni, hogy az apja valaha elengedte volna maga mellől.

– Winnie-vel elég gyakran találkoznak – teszem hozzá.

– Hát, Stella maradt, igen. De… – harap az ajkába Delia.

– És Alex? Vele mi a helyzet? – vágom rá.

– Nem, Alex a savannah-i szállót irányítja – válaszolja.

El tudom képzelni, mennyire szeretheti! Alex egyidős velünk, és mindig imádott bulizni. Savannah a tökéletes helyszín, ha az ember bulira és némi komolyságra is vágyik.

– És mi újság vele? – kérdem.

– Mikor legutoljára beszéltem vele, remekül volt – válaszolja mélyen a szemembe nézve Delia, és hátradől a széken.

– Mindig csíptem.

– Alex a legjobb fej – vigyorog Delia.

Ezzel azért vitába szállnék. Az én szívemben Grayson volt a legjobb, viszont Delia nagyon jóban volt Alexszel, és folyton náluk lógott. Persze ennek részben az volt az oka, hogy így Josh közelében lehetett, de ez mindegy is. Alex jó haver volt. Klassz kis csapat voltunk. Kicsit idegesítőek, gyerekesek és ostobák.

– Igen. Amúgy nemsoká hazajön. Minden testvér egyébként. A szülők házassági évfordulójára.

– Mindig nagy ramazurit csaptak ebből az alkalomból.

– Kérdezhetek tőled valamit? – tologatja Delia a sótartót maga előtt.

– Persze!

– Miért szakítottál Graysonnal?

– Pontosan tudod, miért – válaszolom elsápadva.

– Csak annyit tudok, amennyit innen-onnan hallottam. Egészen pontosan azt, hogy te elmentél egyetemre. Azért szakítottál vele, mert azt gondoltad, hogy hosszú távon nem működött volna a távkapcsolat. Főleg így, hogy másik államban éltetek…

Grayson két évvel idősebb nálam, és én akkoriban biztosra vettem, hogy örökké együtt leszünk, mégpedig azért, mert nagyon szerettük egymást. És akik ennyire szeretik egymást, azokkal nem fordulhat elő, hogy a kapcsolat nem működik… Egyszerűen elképzelhetetlen volt.

De olyasvalakit szerettem, akinek a családja lenézett engem. Így teljesen más. Grayson ugyan a pártomat fogta, legalábbis megpróbált megvédeni, de én akkor is éreztem a belőlük áradó megvetést. A nyomás aztán egyre inkább érzékelhetővé vált. Elképzeltem, hogyha egyszer választania kell, akkor mellettük dönt majd. Függött tőlük minden szempontból, náluk volt a jövője kulcsa. Azt gondoltam, hogy apámhoz hasonlóan Grayson is a saját boldogságát és érdekét választja helyettem. Fiatal voltam, és ostoba. Úgy okoskodtam, hogy ha én hagyom el, nem fog fájni.

Ennek épp az ellenkezője történt. Rettenetesen fájt, és túlságosan éretlen voltam, hogy belássam a hibámat, és visszamenjek hozzá.

– Mit számít? A gimis szerelem amúgy sem tart örökké – vágom rá. – Már vége, és biztos vagyok benne, hogy tökéletes az élete.

Delia lehajtja a fejét, és hosszan kifújja a levegőt.

– És az hogyan lehet, hogy a nővéred minden másnap Stellával lóg, és te semmit sem tudsz az égvilágon?

Mielőtt erre bármiféle választ adhatnék, Jennie kihozza a rendelést. Korog a gyomrom, és az idejét sem tudom, mikor volt utoljára részem ilyen fejedelmi reggeliben.

A tányért bámulom, megérintem a peremét, és azt sem tudom, hogyan kezdjek hozzá.

Ez most tényleg a valóság? A baleset előtti életem a hatékony időbeosztásról szólt. Gyakran kora reggel repültem, előtte edzeni mentem. Előkészítettem a kirándulást, ahogy a megrendelőm kívánta. Az ügyfeleim többsége hírességekből állt. Nem emlékszem olyan esetre, amikor úgy tudtam volna elfogyasztani egy reggelit vagy egy ebédet, hogy ne kelljen közben csinálni valamit vagy rögtön utána rohanni valahová. Arról nem is beszélve, hogy ilyen kiszolgálásban soha nem volt részem.

– Mit tervezel? Meg is eszed, vagy csak szerelmesen nézegeted? – horkan fel Delia.

– Mindkettő!

Kacagunk egy jót, mire megszólal a csengettyű az ajtón.

Hirtelen felkapom a fejem, bár ekkor még fogalmam sincs, miért olyan érdekes számomra, hogy mi történik épp a bejáratnál. Amikor aztán tudatosodul, olyan érzés fog el, mintha nem pusztán egy repülőgépen száguldanék a föld felé, hanem az egész bolygó zuhanna velem. Előttem áll a férfi. Egy kék szempár, a barna fürtök, a felejthetetlen mosoly, és én máris gyorsabban veszem a levegőt.

Grayson Parkerson nemcsak hogy a városban van, hanem éppen előttem áll, és nagy szemekkel mered rám.

MÁSODIK FEJEZET

Grayson

Csak állok és bámulom a nőt, akit valaha szerettem. Egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy nem csak képzelődöm. Stella említette ugyan, hogy visszatért, és én három hete minden nap arra a pillanatra vártam, hogy egyszer csak megpillantom, de… semmi nem történt. Végül megállapítottam magamban, hogy biztos ugyanolyan gyorsan távozott, mint ahogy érkezett.

Egy kéz érintését érzem a vállamon, erre rögtön elfordítom a fejem. Nem is kéne, hogy érdekeljen, hogy Jessica itt van! Elvégre eltelt tizennégy év, és mindketten továbbléptünk. Ha valóban így van, akkor egyáltalán nem kéne úgy éreznem magam, mint akit gyomorszájon vágtak.

– Készen állsz a falatozásra? – kérdi Jack.

– Naná!

– Akkor jó! A mostani bevetés miatt mindjárt éhen halok!

– Te mindig éhen akarsz halni! – kuncogok.

Teljesen mindegy, hogy téves riasztásra vagy négyes riasztási fokozatra reagálunk, Jack határozottan meg van róla győződve, hogy már az is jutalmat érdemel, hogy egyáltalán kikászálódott az ágyból. Ez a jutalom neki mindig a kaja. Ma este bozóttűzhöz riasztottak minket, de szerencsére még azelőtt kivonultunk, hogy kontrollálhatatlanná vált volna a helyzet. Valószínűleg a focisták ott gyújtottak tábortüzet, ahol nem kellett volna. Persze arról szó sincs, hogy Jackkel ne követtünk volna el hasonló ostobaságokat gyerekkorunkban…

– Ez tény.

Minden erőmet össze kell szednem ahhoz, hogy ne nézzek oda. Nem mintha enélkül nem lennék képes a legapróbb részletekig felidézni a külsejét. Egyenes, sötétbarna haj, élénk, mézszínű szempár és szeplős orca, melyet megpróbál elrejteni a világ szeme elől. Hogy lehet, hogy most még annál is sokkal gyönyörűbb, mint ahogy az emlékeimben élt?

Az asztalunkhoz megyünk, és én szándékosan úgy foglalok helyet, hogy háttal legyek neki. Ha nem így tennék, le sem tudnám venni róla a szemem, és meghiúsulna az eredeti tervem, hogy semmibe veszem.

Elhagyott engem!

Úgy határozott, hogy a kettőnk kapcsolata nem éri meg az erőfeszítést. Négy teljes éven át szerettem, és ő négy perc alatt romba döntött mindent.

– Jól vagy? – legyint meg Jack az étlappal.

– Persze, jól!

– Tényleg? Ugyanis elég furán viselkedsz. Nyilván semmi köze ahhoz, hogy Jessica pont három asztallal arrébb ül mögötted, ugye?

– Semmi – rázom meg a fejem, és kissé összeszorítom az ajkam.

– Egyértelmű. Nem úgy volt, hogy megszökött?

– Nem megszökött. Elment.

– El. Most meg visszajött.

– Úgy tűnik. De kit izgat? – vágom rá gyorsan, közben mereven bámulom az étlapot.

– Igen, pont úgy nézel ki, mint akit nem érdekel – nevet fel. – Te vagy a nemtörődömség mintapéldánya!

– Váltsunk témát, Jack!

Ehhez most tényleg nincs kedvem. Jessica Walker már nem az én gondom! Ő döntött így. Úgy futott el, mintha égett volna a lába alatt a talaj. Semmi nem tudta visszatartani. Sem az, hogy mindent megadtam volna neki, sem pedig az, hogy iskolás korunk óta éjjel-nappal együtt voltunk.

– Úgy hallom, végleg hazajött – kuncog Jack, miközben átfutja az étlapot.

Nagyot sóhajtok. Jack jól szórakozik: ő a kutya, én meg a csont…

– Stella is mondta, ennyit én is tudok.

– Ja – bólogat, miközben fel sem emeli rám a tekintetét. – És hagytad, hogy többet is mondjon, vagy elvágtad a beszélgetést?

– Nem tök mindegy, hogy egy órára jött, vagy egy napra, esetleg a hátralévő életét itt tölti majd? Zéró különbség!

– Hülye idióta – kuncog magában.

Épp arra készülök, hogy elküldjem melegebb éghajlatra, amikor megérzem, hogy Jessica mellettem áll. Felé fordítom a fejem, és vissza kell fognom magam, mert legszívesebben tetőtől talpig végigmérném.

Mosolyog, de némi bizonytalanság tükröződik a tekintetében.

– Szia, Gray!

– Jess!

– Én… én csak köszönni szerettem volna neked. Hogy… – kezdi, majd tart egy kis szünetet, lehunyja a szemét, vesz egy mély levegőt és folytatja. – Hogy s mint vagy?

– Jól, kösz! – vágom rá. Gyors pillantást vetek rá, majd igyekszem másfelé fordítani a tekintetem. Nem kell erőltetni a dolgokat. Élhetünk egy városban úgy is, hogy nem beszélgetünk. Elvégre az elmúlt tizennégy évben sem szóltunk egymáshoz, úgyhogy menni fog!

– Ó! Az jó! – pillant Jessica Jackre, majd újra rám.

– Jess! De jó, hogy látlak! – mondja Jack, majd feláll és megöleli.

Jessica teste kissé megremeg, majd hátrébb lép.

– A francba! Ne haragudj! Megfeledkeztem róla, hogy megsérültél! – sajnálkozik Jack rémült tekintettel.

– Semmi baj! Örülök, hogy látlak, Jack!

Jack visszaül a helyére, vet egy pillantást rám, majd Jess felé biccent.

– Szóval? Te hogy vagy? – kérdem, de egy porcikám sem kívánja ezt a beszélgetést. Seggfejnek érzem magam, de nem bírok másként viselkedni. Haragszom rá! Ennyi idő után hirtelen feltűnik, és visszarepít a múltba. Évekbe telt, míg túlléptem rajta, és most egyetlen pillanat alatt újra itt ez a szívdobogás…

– Minden rendben!

– Örülök!

Delia is az asztalunkhoz sétál, és Jess vállára teszi a kezét.

– Sziasztok, srácok! Jess! Anyám hívott, hogy menjek haza. Segítenem kell neki. Szóltam Jennie-nek, hogy elvitelre kérjük a kaját.

Jess bólint egyet, majd felém fordul.

– Jó, hogy láttalak, Grey!

– Ja! Úgyszintén!

Nagyot sóhajtok. A legjobb barátom le sem veszi rólam a szemét. Eltelik pár másodperc, és még mindig mereven bámul rám.

– Mi van? – kérdem.

– Mekkora seggfej voltál!

– Miért? Tán megérdemli, hogy kedves legyek? Elhagyott, a rohadt életbe!

– Úgy viselkedsz, mint egy kamaszlány – nevet fel. – Lépj túl a sérelmeken, és viselkedj felnőttként, tökfej! Iszonyú dolgokon ment keresztül ez a csaj, te meg kifejezetten szemét voltál. Nem jellemző rád… Mikor vetted fel ezt a stílust?

A bejárat felé nézek. Jessica és Delia kisétálnak a kávézóból, és Jess integet nekem. Nem tudom, mit várt ettől a találkozástól. Szerettem. Mindent megadtam volna neki, ő meg sarkon fordult és elhagyott. Vissza se nézett!

Most pedig, hogy nem úgy alakult az élete, ahogy elképzelte, hazatér. Én meg felejtsek el mindent, ami történt? Kötve hiszem! Nekem sem alakult túl fényesen az életem…

De van itt valami, ami zavar.

– Hogy érted, hogy iszonyú dolgokon ment keresztül?

Jack keresztbe teszi a karját és vigyorog. Úgy tűnik, hogy tud valamit, amiről nekem fogalmam sincs.

– Emlékszel arra a repülőgép-szerencsétlenségre, amiben az a színész is benne volt, aki a Navigatorban játszik? Pár hete történt…

– Jacob Arrowood? – kérdem.

Ez a pasas a legmenőbb celeb, mindenki megőrül érte! Az utolsó akciófilm, amit forgatott, hetekig vezette a nézettségi listát, és a szerencsétlenség csak növelte a népszerűségét. Napokig csak róla szólt minden híradás, amikor a személyzet és az utasok után kutattak a baleset után.

Jacob bólogat.

– És azt tudod, hogy ki volt még a gépen?

Eltart kis ideig, míg a fejemben összeáll minden mozaik. Jessica légiutas-kísérőként dolgozott. Ennyit sikerült leszűrnöm Stella és Winnie csevegéséből. Mindig igyekeztem kerülni a témát, de olyan lelkesedéssel beszéltek Jessről, hogy kénytelen voltam hallgatózni. Milyen menő, mondták, hogy csupa hírességgel repül… Akkor épp Stella kedvenc zenésze volt az ügyfele, és Jessica küldött Winnie-nek egy közös fotót.

– Tessék? – kérdem, és közben majdnem kilöttyintem a kávét. – Ő is gépen volt? És nekem miért nem szólt senki?

Jack vigyorgó képe úgy felhúz, hogy legszívesebben bemosnék neki egyet.

– Hékás! Ha jól emlékszem, te mondtad, hogy nem akarsz tudni róla semmit. Minden Jessica Walkerrel kapcsolatos információ tiltólistára került, nemdebár? Csakúgy, mint…

– Igen, pontosan – vágok közbe, mert nem szeretném, ha kiejtené a nevét a száján. – És ő is!

– Haver! Arra nem gondoltál még, hogy te vagy a közös pont? Úgy értem, két csaj, két borzalmasan végződő szerelmi történet. Mintha volna valamiféle mintázat…

Csak az asztalt nézem szótlanul, mert az igazság az, hogy ez nekem is megfordult már a fejemben. Tulajdonképpen mindennap gondoltam rá. Összesen két nő volt az életemben, és mindkettő elhagyott. Jessicával még gyerekek voltunk, amikor jártunk, és én feleségül akartam venni őt. A csillagokat is lehoztam volna neki az égről, de nem álltunk készen a házasságra. Amikor találkoztam Yvonne-nal, minden más volt. Egyetemista voltam, ő pedig az énekesi karrierjét építgette. Hasonló anyagi körülmények között éltünk, vagyis ő volt anyám minden álma. De harcoltam ellene, mert csak én tudtam, hogy nem állok készen a randizásra, aztán mégis járni kezdtem vele.

– Legalább Yvonne nem vitt magával mindent, amikor elhagyott. Sőt kifejezetten megérte a szenvedés!

– Amelia miatt tényleg megérte – vigyorog Jack.

Bár korábban sosem gondoltam magamra egyedülálló apaként, a lányomat semmiért nem adnám!

– Amikor Jessica elhagyott, semmim sem maradt!

– Ha nem így történt volna, most nem lenne Melia – vonja meg a vállát Jack.

– Ez igaz! – válaszolom.

– Stellával van? – kérdi Jack.

– Igen. Ott alszik. Így tudtam vállalni az esti műszakot.

Megérkezik a rendelésünk, és Jennie melegen mosolyog ránk.

– Egyetek, fiúk! Muszáj erősnek lenni, ha meg akarjátok menteni a várost!

– Látod? Jennie tudja, mi a dörgés! – vágja rá vigyorogva Jack.

– Jennie meg van róla győződve, hogy a főztjével minden probléma megoldható!

– Így is van! – mosolyog rám Jennie, és felhúzza a szemöldökét. – Vernonnal ötvenhárom éve vagyunk házasok. Nincs az a baj, amelyik nem orvosolható némi szeretettel, megértéssel és egy kis szívvel-lélekkel készített házi koszttal!

Arrafelé fordítom a fejem, ahol az imént Jessica ült.

– Úgy hiszed?

– Ó, fiam! Nemcsak hiszem, hanem biztosan tudom! – kacsint Jennie. – Megbocsátani tudni kell! – teszi hozzá nevetve. – Mondjuk, ha nem tudsz főzni, akkor lehetnek bajok…

Jackkel elnevetjük magunkat.

– Nos, Gray és én hálásak vagyunk, hogy ide mindig betérhetünk egy kis harapnivalóért – mondja Jack, és nekilát a tojásrántottának.

– Mindig! Nemcsak finom reggelivel, de egy-két jó tanáccsal is szolgálhatok. Ma például az jutott eszembe, hogy olykor éppen akkor találsz rá arra, amire szükséged van, amikor egyáltalán nem keresed – mondja Jennie, majd sarkon fordul, és eltűnik a konyhában.

Én meg csak ülök magamba roskadva. Négy éve először fordul elő velem, hogy valami kibillent az egyensúlyomból. Azon a napon jött helyre az életem, amikor Ameliát először a karomban tartottam. Yvonne a szülés után rohant, hogy elérje a Franciaországba tartó gépet.

– Reggeli, életvezetési tanácsadással egybekötve – viccelődik Jack. – Több borravalót érdemel!

– Nem hinném, hogy ez működik.

– Persze, hogy nem! Te és a főzés… – csipkelődik Jack. – Tudom, miről beszélek, hiszen kóstoltam már azt a szart, amit te ételnek hívsz…

– Én a megbocsátásra gondoltam – mondom tűnődve.

Jack hátradől, és a tányérra teszi a villát.

– És mégis mi a franc tart vissza, Gray? Semmi! Mi értelme cipelni a harag terhét? Ez a düh, ami folyton benned tombol…

– Pontosan tudod, hogy miért! És egyáltalán nem vagyok mindig dühös…

A legtöbbször azért sikerül leküzdeni. Elhagyott mind a két nő, akit szerettem. Az is igaz, hogy pár éve nem járok senkivel, lassan olyan leszek, mint egy szerzetes. Egyedül nevelem a lányomat, és csak ő van nekem, meg a meló. De jó ez így.

Minden úgy jó, ahogy van.

– Persze, értem én! Ott van neked Amelia – veszi a kezébe a villát, és felém mutogat vele. – Ha engem kérdezel, ami veled történt, az egy áldás! Yvonne nem akart mást, csak a pénzedet meg a kapcsolataidat. Mindent elvett, amit csak lehetett… Nem volt könnyű, de az az önző szajha tett neked egy szívességet azzal, hogy elhagyott!

Nem először hallom ezt… A barátaim is többször hangoztatták, a testvéreim is, sőt még Yvonne családjától is megkaptam. Nem voltunk egymáshoz valók, de ezt akkoriban nem vettem észre. Vagy inkább nem akartam tudomásul venni. Jess tátongó űrt hagyott maga után, ezért könnyen elhittem Yvonne hazugságait.

– Lehet, hogy így van. De majd meséld el ezt Ameliának, amikor felnő, és arról kérdezget, hogy neki miért nincsen anyukája!

Jack szereti a lányomat. Mindenki szereti. Okos, vicces és makacs, mint az öszvér. Mindenkit képes megnevettetni. A sírása viszont szívfacsaró.

– Értem én. Hát… Nem én leszek az, aki bántja! De egyszer ő is meg fogja látni a valóságot. Az anyja nem érdemelt meg téged, és sosem volt számodra az igazi!

– Mindenki ugyanezt mondta arról a másik bizonyos valakiről is – sóhajtok egy nagyot.

Jessica… Anyám ugrált örömében, mikor véget ért a kapcsolatunk.

– Hogy is van az a mondás? Ha valami nem a tiéd, engedd el… – mondja Jack.

– … és ha mégis, úgysem veszítheted el! – egészítem ki a mondatot, és az ajtó felé pillantok, ahol Jessica nemrég távozott.

Jessica valóban visszatért, de én nem vagyok biztos benne, hogy egymásnak teremtett minket az ég.