A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Hontalan lelkek (Hontalan lelkek-trilógia 1.), 2020

Rekviem egy halott lányért (Hontalan lelkek-trilógia 2.), 2021

Démonok ivadéka (Hontalan lelkek-trilógia 3.), 2021

A fekete esernyős férfi, 2021

Hamu, 2021

A boszorkány hagyatéka (újrakiadás), 2022

Istentelen vidék, 2022

Copyright © Győrffy-Kiss József, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-53-8

Édesapámnak

Hálával és szeretettel

„A harcos nem attól harcos, hogy feladja, amit szeret, hanem hogy szereti, amit csinál. (…) Egy jó harcos nem tökéletes, nem győz mindig, nem sérthetetlen. A jó harcos nagyon is sebezhető… Ez teszi igazán bátorrá. A harcos cselekszik, csak a bolond sír. Nincs olyan, hogy kezdet és vég, csak a tett van.”

(A békés harcos útja című filmből)

I.

Vérbrigád

Amennyiben Isten létezik, ezen a késő esti órán biztosan nem figyelt a Hadler család otthonára.

Odakint az ősz, mintha nem akarná elereszteni a nyár nyugtató melegét, dacosan ellenállt a tél fagyos mosolyának. Már október végét mutatta a naptár, ám az emberek legnagyobb örömére úgy tűnt, az időjárás erről nem vesz tudomást, inkább megrekedt a késő szeptemberi vénasszonyok nyaránál.

Már sötétbe borultak az utcák, amikor Hadler Tamás és felesége, Emese belépett a külvárosban álló, régi építésű, takarosan felújított házba. A narancssárga, színes vakolatú házhoz nem vezetett aszfaltút, mivel eredetileg külterületnek számított, gyümölcsössel, csakhogy időközben a kényszer egyre többeket szorított ki a városból. Voltak, akik csak itt tudtak megfizethető ingatlanhoz jutni, mások pedig a már meglévő termőterületet alakították telekké, és kezdtek építkezésbe.

– El tudnám viselni, ha végig ilyen lenne a tél – jegyezte meg a magas, vékony csontozatú férfi, miközben a lábtörlőn toporgott. Rendezett, világosbarna haján fehéren csillogott a terasz lámpájának fénye.

– Jól van, édes, csak haladj közben! – tolta meg játékosan Emese a férjét, aki kezét magasba emelve, megadóan lépett át a küszöbön.

Odabent az előtérben az otthon melege fogadta őket. A nappali kellemes hőmérséklet ellenére a hőmérő higanyszála estére akár nulla fokra is képes volt lezuhanni, így mielőtt elmentek moziba, Tamás begyújtott a kazánba, hogy ne a kihűlt falak közé érkezzenek haza.

Öt éve voltak egy pár, és két éve, egy hűvös júliusi napon, Tamás szülőfalujában keltek egybe, egy hosszan elnyúló sátoros lagzi kíséretében, ahol a sörösüvegekben is pálinkát szolgálnak fel, és ha a zenész abbahagyja a nótázást, könnyen előfordulhat, hogy meg is ruházzák érte. Megismerkedésük idején közös munkahelyen dolgoztak, egy belvárosi kereskedelmi irodában. Emese a könyvelésre került újoncként, Tamás pedig a cég webáruházának működéséért felelt, mint informatikus. Csakhogy a rendszergazda feladatait is ő látta el, így már az első munkanapján kiszúrta magának az új kolléganőt, akinek segíteni kellett a levelezőrendszert és a hálózati csatlakozásokat beállítani. Elhívni ugyan nem merte randizni, lévén nem sok tapasztalattal bírt a nők terén, de ebédidőben valahogy mindig sikerült Emese közelébe férkőznie. Olyankor odaszúrt néhány vicces megjegyzést, amin a lány jót derült, Tamás pedig látta, épp a humor az, amivel kicsit nyitni tudnak egymás felé. Napokig gondolkodott azon, hogyan hívhatná el magával vacsorázni, végül addig rágta, forgatta magában a dolgot, hogy Emese megelőzte, és megkérte, kísérje el egy kiállításra, amit régóta szeretett volna megnézni a barátnőjével, aki közben ágynak esett influenzával. A férfi persze azonnal igent mondott, így a rákövetkező hétvégén már együtt töltötték a délutánt. Megnézték a kiállítást, sétáltak a belvárosban, majd beültek megenni egy pizzát. Emesének nagyon tetszett a férfi, imponált neki, hogy kicsit visszahúzódóbb, miközben a szemében ég a vágy, és érezte, minden pillantásával bugyira vetkőzteti. Aztán az első közös programot újabbak követték, viszont Emese bármennyire is várta, Tamás nem tett lépéseket felé, és nem vitte újabb szintre a kapcsolatukat. Végül a lány megelégelte a dolgot, és egyenesen a férfinak szegezte a kérdést: mégis mik a tervei vele… Mert ha a barátfiókban akar kikötni, akkor jó úton halad, de ha azt szeretné, hogy több legyen közöttük a barátságnál, akkor azonnal csókolja meg. Tamás a döbbenetből magához térve megcsókolta a lányt.

A kapcsolatuknak mindenki örült a családban és a baráti körben egyaránt. Kivéve a cég ügyvezetőjét, aki, mint utóbb kiderült, hetek óta sikertelenül próbálkozott Emese közelébe kerülni. A frusztrált ember kicsinyes bosszút állt, és néhány nap eltéréssel, mondvacsinált okokkal mindkettőjüket elküldte a cégtől. Szerencsére Tamás rendszergazdaként nagyon hamar el tudott helyezkedni, Emese pedig néhány alkalmi munka után, egy kis családi könyvelőcég alkalmazásába került.

Az évek során kapcsolatuk egyre inkább elmélyült, és ebben az sem okozott törést, amikor kiderült, természetes úton nem lehet közös gyerekük. Kitartottak egymás mellett, mert a jövőt csak együtt tudták elképzelni, és már két hónapja egy budapesti magánklinika meddőségi programjában vettek részt. Túl voltak az első vizsgálatokon, amelyek igen kecsegtető eredménnyel zárultak.

– Én kiegyeznék húsz fokban egész évben – mondta a feleségére mosolyogva, miközben lesegítette róla a kis átmeneti kabátot.

– Te legszívesebben valahol délen süttetnéd a hasad januártól decemberig. Nem ismerek senkit, aki nálad jobban szeretné a meleget. Mert nonszensz, hogy a kedvedért egész télen huszonnégy fok fölé kell fűteni a házat. Tudod, mások mennyire állítják a termosztátot?

– Engem az miért kellene, hogy érdekeljen? – vonta meg vállát a férfi, és keresztülrobogott az ízlésesen berendezett nappalin, egyenesen a konyháig.

– Mondjuk a rezsiszámlák miatt?

– Kifizetjük – szólt hátra a férfi, de közben már félig a hűtőszekrényben volt.

– Nehézkesen. – A nő hangjában észrevétlenül bujkált a szomorúság. Az előtérben magas sarkú cipőjét két laza mozdulattal ledobta a lábáról, és mezítláb sétált be a nappaliba. Talpa puhán süppedt a vastag szőnyegbe. Hosszú, egyenes szálú fekete haját a tarkója mögé simította, majd az üveg dohányzóasztalon felejtett poharat kézbe véve indult férje után a konyhába. Folyamatosan zsonglőrködnie kellett a számlák befizetésével, és így is rendszeresen csúszásban voltak, a helyzetet pedig jelentősen rontotta a fűtési szezon beköszönte.

– Farkas éhes vagyok – mondta a férfi, egy szál kolbászt lóbálva a kezében. – Fel tudnám zabálni az egész hűtőt.

– Bezzeg, ha az emberek rád néznek, azt hiszik, éheztetlek itthon.

– Ilyen az alkatom, szívem! Szerencsés, akinek nem kell a súlyára figyelni, miközben imád enni – csókolta meg Emese homlokát. – De köztudott, hogy az én feleségem csodásan főz. Királynő a konyhában!

– És szajha az ágyban – csípett pajkosan a férfi fenekébe a nő.

– De ez nem baj, ha nem köztudott.

– Nem az – nevetett Emese. – Szóval tudod?

– Mit?

– Hogy másoknál huszonegy-huszonkét fokra van állítva a hőmérséklet-szabályozó.

– Jól tudod, hogy nem érdekelnek mások. Az embereknek az a legnagyobb bajuk, hogy mindig másokkal vannak elfoglalva. Ki mit csinál, mit mond, kivel hová megy, mikor jön, mennyiből és mit vesz, sorolhatnám.

– Egyed inkább a kolbászodat! – legyintett Emese kuncogva, mintegy leállítva a férfit egyetlen kézmozdulattal. Egyébként szerette Tamásban, hogy képes volt belelovallni magát egy-egy témába, és utána már lelőni sem lehetett. Tetszettek neki a gesztusai, a hosszúkás, szinte még mindig ránctalan arcának grimaszai, de most túl fáradt volt ahhoz, hogy a társadalomkritikáját hallgassa.

– Na, szépen vagyunk, már meg sem hallgatsz – mondta Tamás megjátszott sértődöttséggel, és hátat fordítva feleségének, leharapott egy darabot a kolbászból.

– Felőlem mondhatod, édes – gombolta ki a felsőjét Emese, és a nappalin keresztül elindult a hálószoba irányába. – Csakhogy én nagyon kimerültem, és aludni szeretnék.

– Akkor nem is tévézünk? – Tamás a hűtő előtt állva, a kolbásszal mutatott a készülék irányába.

– Nekem ez a mai nap nagyon kimerítő volt, és egy film erre a napra bőven elég.

– Alszol?

– Talán olvasok még egy kicsit az ágyban – szólt vissza Emese a hálószobából. Bordó blúzát lecsúsztatta a vállán, napbarnított bőrét és fekete csipkés melltartóját felfedve, fáradt mozdulatokkal bújt ki belőle. – Biztosra veszem, hogy tíz oldal után álomba merülök.

– Nem baj, szívem – szólt utána a férfi, újra a hűtőben kutatva, ezúttal egy kis savanyúság után –, majd ahogy az lenni szokott, a könyv az arcodba esik, és arra felébredsz.

Ezt követően Tamás még feldúlta a konyhát, kirámolta a hűtőt, és kellő mennyiségű kalóriával örvendeztette meg a szervezetét. Mire jól megrakott pocakjával a nappali krémszínű kanapéjára ledobta magát, és bekapcsolta a televíziót, addigra felesége az ágyban, mellkasára ejtett nyitott könyvvel szunyókált.

Tamás céltalanul szörfözött a csatornák között, hagyta, hogy a villogó színes fények hipnotikus állapotba ringassák, és a reklámozók legnagyobb elégedettségére mindent befogadó fogyasztóvá váljon. Aztán a monoton hangok és egyhangú képek hatására egyre laposabbakat kezdett pislogni, teste ellazulva süllyedt a puha tömésű ülőpárnákba.

Odakint erősen csökkenni kezdett a hőmérséklet, és hűvös szél tépte a száraz leveleket az udvaron álló fáról, de az otthon falai közé kényelmesen fészkelte be magát a nyugalom.

Húsz perccel később, a három, terepmintás katonai gyakorlóba öltözött férfi körültekintően, a legkisebb nesz nélkül mászott elő rejtekhelyéről. Ketten a hátsó tárolóból jöttek elő, míg harmadik társuk a hálószoba ágya alól mászott ki, lassú kúszómozdulatokkal, akár egy méretes krokodil, majd a békésen alvó Emese fölé emelkedett. Az arcukat fedő fekete símaszk mögül csak alattomos tekintetük sötétlett. Acélosra edzett testük rugalmasan, könnyedén mozogva szlalomozott az akadályt képző alacsonyabb bútorok között.

Tamás félálomból riadt, maga sem tudva, hogy a lépések halk zaja, vagy a félhomályban kibontakozó mozgó árnyék hatására, amit a szeme sarkából érzékelt. Zsibbadt lábbal próbált talpra szökkenni, de mozdulatát és felhorkanó hangját a hálószobából mögé érkező férfi a koponyájára mért kalapácsütéssel törte meg. Az ütés hatására Tamás térdre rogyott, a fejébe nyilalló fájdalom a végtagjait villámcsapásként érve rándította meg. Azt még érzékelte a tudata, hogy bezúzott koponyájából forró vér patakzik a nyakába, de az orrából csorgó vérpatakról egyáltalán nem vett tudomást. Zúgott a füle, kínzón hasogatott a feje. Szerette volna figyelmeztetni a feleségét, valami hangot kiadni, vagy legalább zajt csapni, de a torkában a saját vére bugyogott, és minden olyan zavaros volt, a szoba megállíthatatlanul forgott körülötte, a fájdalom pedig egyre csak erősödött benne. A szőnyegen térdelve kezét védekezőn maga elé emelte, de a jobbról érkező két férfi a kalapácsokkal szinte egyszerre sújtott le rá. A koponyacsont megadóan reccsent, véres agyvelődarabkák szennyezték a kanapét. A férfi, aki az ágy alól mászott elő, véres kalapácsát a combja mellett lóbálva figyelte két társa gyilkos csapásait.

A Tamást ért támadás pusztító erővel bírt. Amikor hóhérai felemelkedtek mellőle, és magára hagyták, már mozdulatlanul feküdt, akár egy ruhákkal megtömött zsák. Épp csak az ujja hegye rándult aprókat, amint az élet utolsó szikrája is távozott belőle. Élettelen teste körül, mint valami álnok vörös posztó, mindent beborított a vér. Szilánkosra tört koponyájának darabkái némán áztak a habos vértócsában.

A három betolakodó egymás mellé sorakozott, fejüket némán egy irányba fordították. A középen álló alak véráztatta kalapácsát az övébe tűzte, majd a zubbonya felső zsebéből egy injekciós fecskendőt halászott elő, amit aztán a szeme elé emelt, és sikkes mozdulattal lehúzta a tűről a műanyag védősapkát. Végül ráérősen elindult, fejével biztatóan intett társainak, akik rögvest követték.

Célba vették a hálószobát, ahol az előbb lezajlott szörnyűségből mit sem észlelve, Emese még mindig békésen aludt.

II.

Nimród

– Ej, kis barátocskám, ha most megmozdulsz, akkor mindketten meghalunk – mondta Huszti Nimród, a romos társasház omladozó emeleti erkélyén egyensúlyozva. Bal kezével a feje fölött húzódó rozsdás korlátot markolta, miközben a szakadó esőtől nedves palatetőre próbált egyensúlyát megtartva átlépni, és ujjaival valahogy elérni a törött ereszcsatornában gubbasztó rémült kiscicát.

Szerencsére a kis állat nem mozdult, csak nyávogott kétségbeesve. A férfi keze viszont nem ért el odáig. Legalább négy centiméter hiányzik, bosszankodott magában. Középtermete miatt soha nem volt önbecsülési problémája. Régen kibékült a magasságával, amit viccesen gyakran mélységnek titulált. Bár élete során nemegyszer került olyan szorult helyzetbe, ahol jól jött volna a lábának vagy a karjának néhány centi többlet. Ahogyan most is. Hunyorgott a szemébe csorgó esővíztől, széles, műanyag keretes szemüvegének lencséjén át már csak homályos akváriumba bámult. Fekete pólója és farmerja átázva tapadt a testéhez, kirajzolva széles vállának völgyeit, majd a dombokká emelkedő formákat, amelyek ismét völgyekbe futnak.

Teste ismét megfeszült, de a kis állatot így sem sikerült elérnie.

Végül döntésre jutott.

Kockáztat. Mint oly sokszor, ha életek megmentéséről volt szó. Sajátjáról vagy máséról, az mindegy. A saját élete talán még kevésbé érdekelte, mint azoké, akiknek segítségre volt szükségük. Mindig úgy gondolt magára, mint aki azért született, hogy önfeláldozó legyen, és a körülményektől függetlenül segítse az elesetteket, a kiszolgáltatottakat, akiknek talán ő jelenti az egyetlen esélyt.

Huszti Nimród elhatározta magát, és azonnal cselekedett.

– Minden rendben. Csináljuk, csináljuk! – motyogta, önmagát biztatva.

Elengedte a korlátot, hogy nyerjen néhány plusz centimétert, és így elérhesse a bajba jutott kiscicát. Abban bízott, ha testsúlyát teljesen a lábára helyezi, talán nem fog leszakadni az ócska lemez, és a mélybe zuhanni velük együtt. Körülbelül négy emelet magasan vannak, így mindketten szörnyethalnának. Ugyan hallott már olyan macskákról, akik ilyen magasról is talpra estek, de az igazat megvallva ennek nagyon kevés esélyét látta. De ha a cica túl is élné a zuhanást, egy napot sem maradna életben a szabad ég alatt. Még az anyja mellett lenne a helye, itt pedig éjszaka kihűl a teste, vagy elragadja egy róka, szétmarja egy kóbor kutya.

Tehát ha ő most kudarcot vall, és lezuhan, akkor a kis bársonytalpúnak nem marad esélye a túlélésre.

Bármennyire rossz állapotban is volt az ereszcsatorna, végig nem adta meg magát Nimród súlya alatt, így a következő pillanatban sikerült a cicát a tarkója fölötti bőrnél megragadni, pont, ahogy az anyamacska tenné. Már csak egy nagy lélegzetvételre volt szükség, és úgy kellett elrugaszkodnia, hogy szabad kezével ismét megfoghassa a korlátot. Csak kitart még ez a szar a lábam alatt erre a kis időre.

Nimród, testsúlyát visszabillentve, amennyire csak lehet, kis lendülettel és lemezre toppanással kapaszkodott meg újra. Vízpermetet prüszkölve fújta ki magát, majd átlépett a korláton a biztonságot jelentő erkélyre.

– Jól van, kis barátocskám, ezt most megúsztad – mondta az átázva remegő szőrgombolyagnak, és tenyerével óvón takarva, szorosan magához húzta. – Minden rendben lesz.

A kocsiban mindig tartott magánál törlőkendőt, pokrócot és egy váltás tiszta ruhát. Minél gyorsabban le kell érnie, hogy szárazra törölhesse, és jól bebugyolálja, hogy ne fázzon, amíg hazaérnek. Ott már lesz infralámpa is, nehogy kihűljön a teste.

Huszti Nimród megszaporázta lépteit, de a lépcsőforduló előtt egy kinyílt reklámtáskánál megtorpant. Már nem bírt belenézni. Jól tudta, mi van benne, hiszen amikor a síró kiscica hangjára feljött a bontásra váró épületbe, ez volt az első, amit megtalált. Egy bekötött szájú nejlontáska, benne két kiscica tetemével. Alig lehettek háromhetesek, és valami embernek nem nevezhető hulladék elvette őket az anyjuktól, majd ebbe a táskába kötve idehozta őket. A sorsukra hagyott cicák közül az egyik valahogy kiküzdötte magát a rabságból, és elbotorkált az erkély felé, ahol aztán az ereszcsatornában fogságba esett. Ott sírta volna ő is halálba magát, ha Nimród nem jár éppen erre valami elhagyatott helyet keresni, ahol célba lőhet kicsit, taktikai mozgásokat gyakorolhat, hogy az évtizedeken keresztül különleges tréningeken szerzett tudása ne kopjon meg teljesen.

Óvatosan emelte fel a táskát, benne az élettelen kis testekkel, mintha csak attól tartana, hogy a hirtelen mozdulattól megüthetik magukat. Huszti Nimród kettesével szedte a lefelé vezető lépcsőfokokat, az udvarra leérve elhagyott, rozsdás hinta és csúszda fogta közre a nyomasztó méretekkel bíró fekete Lexust. Egyenesen a kocsi hátsó ajtajához ment, és miután száraz, meleg fészket gyúrt a bőrülésen lévő ruhákból, óvatosan belehelyezte a kiscicát.

– Minden rendben lesz – súgta a csöppségnek. Némán ácsorgott, és szomorúan bámulta a kezében szorongatott táskát, aztán az ülés mögé helyezte. Otthon a kertben eltemeti őket. Az emberi gonoszság újabb áldozatait.

*

Nyírpásztor mindössze néhány utcából álló település volt, közel a tokaji hegy lábához, ahol a repedezett aszfaltutak alig több mint nyolcvan család háza között kanyarogtak. Huszti Nimród három éve költözött a faluba, de annak ellenére, hogy kis lélekszámú település volt, alig ismert valakit. Kerülte a kíváncsi tekinteteket, és nem igazán vett részt a helyi megmozdulásokban sem, már amennyire volt bármi hasonló. Igaz, hírét sem nagyon hallotta a falunapoknak vagy a báloknak. Pedig szüreti bált minden évben rendeztek, hiszen jó néhányan éltek a településen, akik szőlőtermesztéssel foglalkoztak.

Nimród a településtől alig száz kilométerre töltötte gyerekkorát, és kicsit sem zökkenőmentes középiskolás éveit, így amikor harmincnyolc évesen, az életét jelentő különleges szolgálatból visszavonulót fújt, a nyírségbe vágyott vissza. Egy csendes faluban akart élni, ahol nyugalomra lelhet, ahol nem ismeri senki, és semmit nem tudnak a múltjáról. Persze az emberek kíváncsiak, és olykor többet is kérdezősködnek, mint kellene, ez ellen a legjobb védekezés az, ha keveset megy közéjük. Amióta hivatása során igazán megismerte az emberi természetet, azóta az állatokat jobban szereti.

Miközben kijött a kétszintes családi ház alatt húzódó garázsból, négy kutya ugrálta körbe leplezetlen örömmel, és még annál is erősebb kíváncsisággal, ami már nem neki, hanem az újabb kis mentett lénynek szólt.

– Tűnés innen! – parancsolt kedvesen mosolyogva, de hangjában annál határozottabb hangsúllyal négylábú barátaira. – A cicagyereket nem bántjuk! Ő épp olyan sorsára hagyott kis jövevény, mint amilyenek ti is voltatok.

A közepes méretű kutyák szőrös gumilabdaként pattogtak körülötte. Amikor a világosbarna, drótszőrű, foxiképű szuka a hátsó lábára állva felágaskodott – talán jobban szemügyre akarta venni a macskát –, Nimród a lábával eltolta magától.

– Egy kicsit fegyelmezettebben, Roxy! – javasolta neki, azzal felügetett a lépcsőn, és eltűnt a kutyák szeme elől.

Roxy, Pongó, Alfa és Káró. Mindnyájukat a biztos haláltól mentette meg. A három kant az út szélén hagyták sorsára, még néhány hetes korukban, és szinte egy év eltéréssel talált rájuk. Roxy pedig hároméves lehetett, amikor egy fagyos téli napon az egyik alföldi tanyáról kimenekítette. A huzal, amelyre a kiéheztetett, csontsovány kutyát a gazdája kikötötte, már mélyen belevágott a húsába. Nimródnak egy régi ismerőse írt, aki a közelben lévő fatelepen dolgozott, és látta a szerencsétlen jószágot, megpróbált a közelébe férkőzni, de a részeg és agresszív gazdája minden együttműködéstől elzárkózott. A helyi állatmentőknek is szólt, akik azt ígérték, értesítik a rendőrséget, és közösen kimennek a kutyusért. Nimród a képeket látva úgy döntött, ezt nem várja meg. A hivatása arra tanította, hogy nincs mire várnia. Ha helyzet van, akkor azonnal reagálni kell. Mert amíg ő alszik egyet, addig az a szerencsétlen állat elpusztul. De ami biztos, hogy addig is szenved. Fogta magát, és még aznap délután, szakadó hóesésben elautózott a megadott tanyához. A tízéves fekete luxuskocsi széles gumija alig tudott utat törni magának a mély hóban. Amint megérkezett a pusztuló vályogházhoz, leparkolt a rozoga drótkerítés előtt, majd kérdés nélkül besétált az udvarra, és egy drótvágóval kiszabadította a hóban vacogó kutyát a kegyetlen rabságból. Már épp az ölében vitte kifelé, amikor véreres szemű, csontos arcú, ápolatlan férfi rontott rá a házból. Nimród, karjában a kutyával, a férfi felé fordult, és nagyon határozottan rákiáltott, hogy álljon meg. Az ember megtorpant, és döbbenten bámult le a nála egy fejjel alacsonyabb, keménykötésű, szemüveges férfira, akinek a frizurája olyan volt, mintha egy rendőrségi rohamkocsiban nyírták volna fazonra. De nem is katonás kiállása és az ellentmondást nem tűrő hangja ijesztette meg az alkoholista emberi roncsot, hanem az a romboló düh, ami az előtte álló ismeretlen férfi szemében izzott.

– Csak hogy világos legyen a helyzet – mondta neki Nimród –, két lehetőség van. Az egyik, hogy visszatakarodsz a házadba, én pedig elviszem a kutyát, te pedig patkányokon kívül semmilyen állatot nem tartasz többet. Ezt szúrópróbaszerűen ellenőrizni fogom. A másik, hogy megpróbálsz feltartóztatni, de akkor nagyon durván begyűrlek a fagyott farönkök alá, ahonnan a tavaszi olvadás beállta előtt senki nem szed ki. Mondjuk egy-két bordatörést az első verziónál is megérdemelnél, de ettől most eltekintek. Nos, mit választasz?

A férfi szája széle megremegett, az orra alatt sárgászöld váladék gyűlt az egyhetes borostájára.

– Vigye csak! – nyögte ki rekedten. Csontos, koszos kezével nyomatékosan intett is hozzá.

– Helyes döntés. A fikát meg töröld le a szádról, mert odafagy! – vetette oda Nimród foghegyről, azzal Roxyt berakta a hátsó ülésre, és maga mögött hagyta a tanyát.

Úgy tervezte, Roxyt leadja a közeli állatmenhelynek, ám ott tájékoztatták arról, hogy a kutyust ugyan megnézi egy orvos, de a rühesség ellen nem kap kezelést, így aztán jobbnak látta, ha őt is megtartja. Ez nem volt nehéz, hiszen Roxy az első perctől kezdve a mentett kutyák ragaszkodásával és végtelen hálájával rajongta körbe Nimródot. Így történt, hogy végül Roxy is maradt, akárcsak a macskák, akiket a „mentések” után sorra befogadott. Mire a néhány hetes cicákat sikerült felerősíteni, vagy az ideiglenes cicáknak megfelelő gazdát találni, azok annyira hozzánőttek, hogy nem volt szíve megválni tőlük. Így volt nyugodt a lelkiismerete, mert tudta, hogy nála biztonságban vannak, boldog és felhőtlen cicaéletet élhetnek. Ami minden macskának járna. Nem kell a bokrok alatt, elhagyott hideg fészerekben reszketve, begyulladt szemmel éhen pusztulni. Merthogy a felelőtlen túlszaporítás miatt több százezer kismacska végzi így évente. Ha csak belegondolt, elszorult a szíve. Jó lenne mindegyiken segíteni. Jó lenne, ha többen lennének hozzá hasonlók, akik erejükön felül, kompromisszumok árán is tenni próbálnak ezekért a kis lelkekért. Persze már az is nagy előrelépés lenne, ha az emberek megértenék, hogy az ivartalanítás igenis fontos, mert az ilyen házi szaporulatok miatt vannak tele a menhelyek, és így az utcáról mentett cicáknak sem marad hely. Azoknak, akik felhördültek az ivartalanítás ellen – mondván: akkor kihalnak a macskák –, csak nevetve annyit mondott: Ha majd két hetet kell várólistán lenned, mire egy macskát tudsz szerezni, akkor szólj. Addig meg ne fárassz, kérlek, a hülyeségeiddel!

Ahogy Huszti Nimród belépett az előtérbe, puha ruhákba bújtatott védencével, tucatnyi bársonytalpas barátja jelent meg körülötte, akik már hazavárták. Néhányan hangtalanul suhanó talpakkal, antennaként égnek meredő bolyhos farokkal, dorombolva tekergőztek körülötte, és az emeletre vezető lépcsőn is kíváncsi cicafejek bukkantak elő.

– Na mi van, kis csapat? – kérdezte tőlük mosolyogva. Szerette érezni a macskák energiáját. Úgy tapasztalta, az egyik legjobb terápia a stressz és a depresszió ellen. Miközben a körülötte és előtte sertepertélő macskákkal a nappalin keresztül átjutott az étkezőig, szokásos módon név szerint köszöntötte őket. Mindig azt simogatta meg, aki épp az útjába kerülve egy fotelre, esetleg asztalra felugorva próbálta őt üdvözölni.

– Szia, Csibike! Mizu, kis Vukim? Szia, Vackorom!

A cicákra az évek során mindig egyre több nevet aggatott. Ott volt például Kis Vuk, aki egy hideg őszi reggel a teraszon álló asztalon kuporgott, betegen, éhesen, kihűlve. Róla soha nem derült ki, hogyan jutott oda, és miért pont ezt a házat választotta menedéknek, talán a macskák természetfölötti képessége, különös megérzése hajtotta ide. Ahogy teltek a hetek, Vukból Vukics lett, meg Vukim, és kis Csámpika is, mivel a fejét mindig aranyosan oldalra billentve tartotta, és kis lábacskája is csámpásan állt.

A házban élő bársonytalpúak mindig nagy figyelemmel kísérték Nimród hazaérkezését, főleg, ha a bevásárlásból megpakolt táskák is érkeztek, tele olyan dologgal, amit körbe lehetett kíváncsiskodni. Most az új jövevény keltette fel a figyelmüket, de Nimród hamarjában felvitte az egyik emeleti szobába, ahol biztonságosan el tudta helyezni, és a többiek elől karanténba tenni, amíg nem erősödik meg kicsit, és nem látja orvos.

Persze, ha egyáltalán életben tudja tartani.

Miközben a lába előtt rohanó macskákkal kísérve visszaindult a konyhába, hogy a tápszerből készítsen ételt a kicsinek, a hálószoba mellett elhaladva a szeme sarkából látta az ágya alól kilógó élettelen, véres kezet. Egy pillanatra megtorpant, de pulzusa semmit nem emelkedett, ugyanolyan nyugodtan lélegzett, mint néhány másodperccel előtte. Lassan a szoba felé fordult. Most már tisztán látta, hogy a nagy ágy matracát és a szépen elrendezett ágyneműt barnára száradt véres pacák borítják, az ágy alatt pedig egy férfi élettelen teste fekszik. Bal karja és lába kilógott az ágy alól, az arca árnyékban volt, de fennakadt szemgolyója kísértetiesen nézett rá a szétlőtt koponyából.

Nimród nagyot sóhajtott, és a beáramló levegővel együtt érezte, ahogy az ujjai megdermednek, nehézkessé válnak. Mintha gyorsan kötő cementbe mártotta volna őket. Mielőtt a fal mellett futó szekrénysor elé nézett, már jól tudta, mit fog ott találni. A szekrény előtti szőnyegen egy csontos testű kamasz fiú ült törökülésben, mellkasán és homlokán golyó ütötte véres lyuk tátongott, sártól maszatos, beesett arcából, vérrel telt szemgolyók kísérték a mozdulatait. A halott fiú némán figyelte Nimródot.

A férfi hosszú másodpercekig bénultan állt egy helyben, majd hirtelen kifordult a helyiségből, és leviharzott a lépcsőn, hogy elkészítse a tápszert a cicának.

A kísértetei most várhatnak.