Keresd a szerző novelláját:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Gondolatmappa, 2017

Elveszve (Aranykör 1.), 2018

Keresés (Aranykör 2.), 2019

99 gondolat a szeretetről, 2019

Egy nap a parton, 2020

99 gondolat a szerelemről, 2020

Április út, 2021

365 gondolat a boldog(abb) élethez, 2021

© Hidasi Judit, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kővári Bettina

Korrektúra: Balázs Piroska

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5700-72-1

Minden bátor léleknek, akinek van mersze újrakezdeni.
A történet egy kitalált Balaton-parti kisvárosban játszódik.
A szereplők és a kisváros is a szerző fantáziájának szüleménye.

Előszó

Éva álmosan és boldogan meredt a vízre. Hajnali öt körül járt, és az érettségi bankett eufóriája még belengte az alkoholgőzös diákokat. Ő azonban már józan volt. Józan, boldog és fáradt. A jövő izgalma tartotta ébren.

Na meg a csodálatos napfelkelte a vízen. Tudta, hogy ennek a szép látványnak minden színét el kell magában raktároznia. Hamarosan ugyanis búcsút kell vennie tőle.

Ahogy felidézte a bankett önfeledt pillanatait, néha elmélázott és el is mosolyodott. Olyan koravénen, ahogy szokott.

Egyedül volt, és ezt nem bánta.

Persze, a barátai rutinosak voltak, tudták, mire hazaérnek, ideje kijózanodni, hogy anyáik és apáik ne ordítozzanak velük. Nem mintha egyébként a szülők ne lettek volna tökéletesen tisztában azzal, hogy egy érettségi banketten a gyermekeik nem narancslevet fognak inni.

Eljött ez a nap is – gondolta Éva, és a hajába túrt. Már egy fél órája érezte, hogy a sok tánctól és ugrálástól összetapadt a haja a tarkóján, de nem zavarta. Meleg nyári nap volt, forró éjszaka és hűvös hajnal, de az idő még a víz partján is elviselhetőnek tűnt.

Magas sarkú cipőjét már akkor levette, amikor elindult hazafelé. Ami azt illeti, volt még néhány elvetemült táncoló az osztályából, aki azt kiabálta: „Éjjel soha nem érhet véget…” Mintha a gyerekkoruktól búcsúztak volna. Mintha másnap egy új fejezet kezdődne.

Leérettségiztek.

Kilépnek a világba, akkor is, ha még előttük áll egy hosszú balatoni nyár. Egyesek már hétfőtől egy helyi lángosozóban, moziban, zöldségesben dolgoznak. És vannak, akik szeptemberben kezdik az egyetemet, a főiskolát. Szétszóródik a társaság, akikkel a gyerekkorukat töltötték.

Kisváros. A gyerekek egy óvodába, egy általános iskolába, aztán egy gimibe jártak. Mindenki továbbmegy, ki erre, ki arra.

Persze, megígérték egymásnak, hogy telefonálnak, kapcsolatban maradnak, és ezt sokan véresen komolyan is veszik. Elvégre egy alomból valók. Ezt Éva anyja, Zsuzsa szokta mondani: „Szerencsések vagytok. Egy az alom, egy a város. Maradjatok barátok, amíg csak tudtok…”

Én pedig most éppen egy másik földrészre indulok – gondolta Éva, és tovább bámulta a Balatont.

Kicsit feltámadt a szél, és a lány összehúzta magán a vékony selyeminget. A feje azt mondta, hogy induljon haza, de a szíve még marasztalta. A hatodik érzéke azt súgta, hogy ez a pillanat, ez a tökéletes, hajnali pillanat csak az övé, és az imádott tóé. Olyan volt, mintha egymástól búcsúztak volna.

Hátradőlt a padon, és becsukta a szemét. Talán néhány percre el is nyomta az álom. Amikor feleszmélt, Tamás már előtte állt. Millióból is felismerte volna a fiú sziluettjét. Farmerben, dzsekiben és pólóban várakozott előtte, hanyagul dohányzott. Legalábbis igyekezett úgy tenni, mint akit a legkevésbé sem érdekel a világ.

Mosolygott, ahogy mindig. Tudta, hogy jól áll neki. Csak azt nem, hogy ennyire.

– Azt hittem, régen elmentetek – mondta Éva, és automatikusan kihúzta magát.

– Hazavittem Rékát. Totál berúgott. Szerencsére az anyjáék nem vették észre. Gondoltam, visszanézek, hogy van-e még valaki.

– Már csak néhányan…

– Ja, vége a bulinak. Úgy döntöttem, járok egyet. Aztán beléd botlottam…

– Leülsz?

A fiú így tett. Észrevette, hogy Éva didereg. Levette a farmerdzsekijét.

– Kéred? – kérdezte sután.

– Köszi!

Éva beszívta a dzseki illatát, ahogy magára terítette.

– És? – kezdte a fiú. – Most merre?

– Haza, csak józanodom.

– Ja, simán. Kérsz cigit?

– Áh, nem! Anyám kinyír, ha megérzi.

– Ja, igaz.

Némán bámulták a vizet.

Éva zavarban volt. Mindig is tetszett neki a fiú, aki egész gimnáziumi évek alatt Rékával járt. Vagy éppen szakított. Se veled, se nélküled kapcsolatban volt a város legszebb lányával.

Bár a legkedvesebb nem ő volt, meg a legokosabb sem. Legalábbis így vélekedtek róla ők, a hármas banda: Éva, Gabi és Nóri.

Ez nem egy olyan kasztrendszer volt a kilencvenes évek végén, mint amilyet az amerikai filmekben látni, népszerűekkel és kívülállókkal, szurkolólányokkal és stréberekkel. Ez egy másfajta kasztrendszer volt. Gazdagként és szépként mégiscsak könnyebben ment az élet, a gyerekkor. Legalábbis, onnan nézve, akkor annak tűnt.

Évát egyedülálló anyja nevelte, apja kilétét titok rejtette. Anyja ugyan tudta, de nem árulta el neki. Megszokták az életet, a kemény életet, a nehézségeket. Éva úgy nőtt fel, hogy mindenért dolgoznia kellett. Nem volt ezzel gondja.

Persze ő is vágyott a szép és drága holmikra, mint minden tinédzser. De többre tartotta az anyjával való szövetséget, amelyben minden beszélgetésnek, minden őszinte gondolatnak helye volt. Annak is, hogy mit lehet megvenni, és mit nem.

Éva kiváltságnak tartotta, hogy az édesanyja a legjobb barátja. Büszke volt erre, és tudta, hogy ezért sokan irigylik.

Ő így talált helyet a közösségben. Ő volt ennek az erős anyának az erős lánya, és szabad volt, mint a madár. Pontosan tudta, hogy nem érheti baj, mert anyja mindig támogatja.

Csak egyetlen dolog miatt zavarta, hogy ő nem tartozott a gazdagok és szépek közé: szerelmes volt Tamásba. Titokban. Olyan nagy titokban, hogy Gabi és Nóri sem tudta.

Az ösztönei azt súgták, hogy talán most van utoljára lehetősége beszélni a fiúval. Elmondani neki, hogy mennyire szereti. Ugyanakkor azt is tudta, hogy nem lesz hozzá bátorsága.

– Anyád mit szólt? – kérdezte Tamás.

– Mihez?

– Hát, Amerikához!

Éva elmosolyodott. Tudta, hogy különleges a helyzete, és tudta, hogy az osztálytársai féltékenyek rá az utazásért. Bár ő kicsit félt tőle, ugyanakkor nagyon várta.

– Valójában anya találta ki. Ő mondta, hogy menjek ki néhány hónapra Jutka néniékhez tanulni a nyelvet, meg világot látni. Ők meg segítettek megvenni a jegyet.

Tamás bólogatott, és a cipője orrával rugdosta a földet.

– Hétfőn mész?

– Igen, anya visz fel Pestre, hajnalban indul a gép.

– Az jó. Ja, biztos király lesz.

– Majd elmesélem.

Tamás hosszan nézte Évát. A lány persze elpirult. Szerencsére a hajnali fényben nem látszott, csak ő érezte, hogy ég az arca.

– Én biztos nem jönnék haza – mondta Tamás hirtelen.

– Ezt hogy érted? És Réka? Együtt vagytok, nem? – csodálkozott Éva.

Tamás bólintott. – Ja, együtt.

– Én nem hagynám itt a szerelmemet – suttogta Éva maga elé.

– Hát, te biztos nem – nevetett Tamás.

– Most mit röhögsz?

– Semmit, semmit! Csak te ilyen…

– Milyen? – kérdezte Éva csípősen.

– Te ilyen komoly vagy. Komolyan veszed a dolgokat.

– És nem kell?

– Nem kell mindent komolyan venni – nézett rá ismét a fiú fürkészőn. A pillanat megállt.

Éva látta, hogy a fiú arca egyre közelebb ér az övéhez.

– Mennem kell – pattant fel Éva hirtelen.

– Most mi van? – kérdezte Tamás.

– Semmi, megyek haza. Mindjárt reggel van, nekem pedig… Izé… Pakolnom kell.

Éva sebtében elkezdte lehúzni a farmerdzsekit a válláról. Közben az járt a fejében, hogy Tamás most tényleg meg akarta csókolni? De hát barátnője van!

– Vissza ne add! Majd beugrom érte anyádhoz – dörmögte Tamás.

Éva megállt a mozdulatban, és utoljára ránézett a fiúra.

– Ha addig is, ha nem találkoznánk… – Nagy levegőt vett. – Szóval, ha hétfőig nem futnánk össze, akkor jó nyarat, meg jó sulit neked szeptembertől.

Hirtelen mindketten elkomorultak.

– Hazakísérlek – mondta Tamás.

– Ugyan már, csak felsétálok itt, pár méter és már otthon vagyok.

– Tudom, csak gondoltam…

– Nem kell, tényleg, köszi!

Éva úgy érezte, hogy sokkal nehezebb lenne elválni a fiútól a házuk előtt.

– Sok sikert neked Amerikában! – Tamás a zsebébe süllyesztette a kezét.

– Csak néhány hónap, és hazajövök, szóval, szerintem karácsony táján úgyis összefutunk. Anya addig is elmesél mindent, ha találkoztok valahol.

– Ja, az tuti.

Most Éva volt zavarban. Egyik lábáról a másikra állt.

– Szia! – mondta halkan, és elfordult.

Érezte, hogy nem tud visszanézni arra a két dologra, amit talán a világon a legjobban szeretett abban a pillanatban: a Balatonra és Tamásra. Néhány percig még visszafojtotta a lélegzetét, és arra várt, hogy mint a filmeken, a fiú utánaszalad, megragadja a karját, maga felé fordítja, a hajába túr, és megcsókolja.

Tamás azonban nem jött. Nem történt semmi ilyesmi. Ő pedig nem fordult hátra. Már csak azért sem, mert érezte, hogy az arcán végiggördülnek a forró könnycseppek.

Éva

1.

Volt abban valami gyomorszorító, amikor az ember húsz év után először tér haza az országba, ahol született és tizennyolc éves koráig élt. Mivel éjszaka repültem és Budapesten hajnali hat körül járt az idő, csak találgathattam, hogy anyát, akivel az elmúlt néhány évben csupán telefonon tartottam a kapcsolatot, milyen állapotban találom. Elvégre hajnalban kelt és vezetett egészen Budapestig, hogy felvegyen a reptéren.

Én nem, de anya persze tudni fogja, hogy mikor láttuk egymást utoljára. Talán tíz éve is volt már. Akkor sem én jártam itthon, hanem ő látogatott meg a nagy vízen túl. És lássuk be, az a találkozás nem sikerült valami jól.

Azóta sok idő eltelt, és valójában fogalmam sem volt, hogy milyen lesz őt újra látni. Talán elsírja magát az örömtől. Az is lehet, hogy pikírt és kimért lesz. Mindkettő benne volt a pakliban. Anya nem könnyű természet, soha nem volt az.

Ideges voltam, már akkor éreztem, hogy remeg a gyomrom, amikor a repülő ablakából megláttam a Dunát. Ellepték a szemem a könnyek, amit nem igazán tudtam mire vélni. Elvégre nem vagyok egy könnyen bőgős fajta, legalábbis eddig nem voltam. De itt, az ország légterében erőt vett rajtam a nosztalgiával kevert izgalom, és azt hiszem, a hazaszeretet is.

Talán ez lehetett az. Mindezeken túltett az idegesség, amit az eljövendő napok miatt éreztem. Nemcsak anya, hanem a szülővárosom lakosai miatt is.

Előre tudtam, hogy én leszek a heti szenzáció a Balaton-parti kisvárosban, és azt is, hogy kérdések garmadával fognak megtalálni a városka indiszkrét lakói. Ilyenek a kisvárosiak: akkor is érdeklődnek, ha épp csendben kéne maradniuk. Egy távolról hazaérkezett atyánkfia sok titkot hordoz, és ők minél többet igyekeznek kideríteni róla.

– Ah! – sóhajtottam fel, ahogy landolt a gép. Szerencsére a mellettem ülő férfi még mindig aludt, így nem kellett kínosan vigyorognom a viselkedésem miatt.

Kifelé bámultam az ablakon, és egy mentolos rágót rágtam a füldugulás elkerüléséért. Rutinos repülő voltam, ismertem a trükköket. Azt is, hogy ilyenkor mindenki felugrik és kifelé nyomul a gépből, pedig teljesen felesleges, hiszen a busz úgysem indul el a reptérre, amíg az utolsó utas is fel nem száll rá.

Szóval, nem siettem. Igyekeztem egy kicsit összeszedni magam, mármint lelkileg.

Ahogy bekapcsoltam a mobilt, rögtön megjött anyától, hogy kint vár a parkolóban. Egy smiley-t is biggyesztett a végére.

Ez talán jó jel. Talán nem kell egész hazaúton hallgatnom, hogy miért nem jöttem haza gyakrabban, és miért tűntem el ennyire mindenki életéből…

Erre talán magam sem tudtam a választ, csak ha mélyen magamba akartam volna nézni. De arra már évek óta nem voltam képes.

Talán féltem, talán gyenge voltam, talán csak úgy volt könnyebb, ha nem boncolgattam, hogy mi miért és hogyan történt. Mindenesetre azt már hetekkel ezelőtt, amikor eldöntöttem, hogy mégis eleget teszek a meghívásnak, leszögeztem magamban, hogy ez egy új kezdet lehet. Elvégre könnyű annak, aki új országban tud új életet kezdeni, nem igaz?

– Egy nagy frászt! – mormoltam magam elé mérgesen. Ezúttal a mellettem lévő férfi, aki már ébren volt és az ülése alatt kutatott a cipője után, a fejét félrebillentve egy halvány mosolyt eresztett.

– Minden rendben? – kérdezte összetéveszthetetlen amerikai akcentussal, mire visszamosolyogtam és bólintottam.

Na igen. Amerikában fontos, hogy mindig minden rendben legyen. Úgy is tesznek, mintha… Pedig… Na mindegy. Most már itthon voltam.

Remélhetőleg anya nem fogja megkeseríteni az életem, bár volt bennem némi félsz, hogy mit fog szólni ahhoz, hogy egy fedél alatt kell velem élnie. Egyikünk sem könnyű eset. Harmincnyolc éves korára az ember megtanulja, hogy ő sem az, sőt! Azt is megtanulja, hogy jobb olyannal együtt élni, aki el tudja viselni a rigolyáit.

Sebtében válaszoltam az sms-re azzal, hogy remélem, nem fognak sokáig feltartani az ellenőrzésnél, és sietek, ahogy tudok. A biztonság kedvéért én is odabiggyesztettem egy smiley-t az üzenet végére.

– Jaj, de kéne egy kávé… – motyogtam ismét magam elé, aztán kibámultam az ablakon.

Hát, itthon vagyok. A nagy kaland a lehetőségek hazájában ezennel befejeződött, de talán pont ma egy új kezdődik, ami remélhetőleg happy enddel ér véget. Vagy legalább egy kávéval kezdődik.

Anya a parkolóban várt. Sötét napszemüvegét azonnal levette, ahogy meglátott a túlméretezett bőröndökkel, amelyekben az egész életemet tartottam.

Boldog mosollyal és könnyes szemmel szaladt elém, amitől megkönnyebbültem. Tehát, egyelőre nem lesz földindulás. Örült nekem. Én is előreléptem, futni kezdtem felé.

– Lassabban, az isten szerelmére, mert elüt valami idióta! – kiabált felém.

Ahogy megöleltük egymást, nagyot szippantottam a hajából. Olyan friss illata volt, mint egy tavaszi rétnek. Nem tudom, hogy csinálta hajnali hatkor egy reptéri parkoló közepén.

Anyámnak még mindig levendulaillata van – gondoltam. Ő pedig egészen mást érzett rajtam, és mint mindig, véleményét hangosan ki is mondta:

– Le vagy izzadva, kicsim. Ez már a banyakór?

– Harmincnyolc vagyok.

– Jól van, jól van! Nagyanyád is hamar menopauzált, meg én is negyven voltam kábé. Bár ezt okozhatja a rendszertelen szexuális élet.

Tapintatlan volt, többek közt. De ennek még mindig megvolt a bája. Tőle elnézték az emberek, és én is.

– Rendszertelen? – kérdeztem.

– Ja, igaz. Inkább semmilyen.

– Anya!

– Jól van, jól van!

– Ezt ne velem, oké?

– Most mi van? – csapott a fenekemre.

Megint megölelt, és hatalmasat szippantott a hajam illatából.

– Babaszagod van.

– Ne már!

– De, egy anya mindig babaszagúnak érzi a gyerekét.

– Most mondtad, hogy büdös vagyok.

– Izzadt vagy. Az két külön dolog. Amúgy a gyerekem vagy. Imádom az összes szagodat.

– Na, akkor ezt megbeszéltük? Mehetünk?

– Igen. Van egy termosznyi kávé a kocsiban. Gondolom, kérsz.

Sebtében berámoltunk a csomagtartóba, és aléltan huppantam az anyósülésre.

Anya fátyolos tekintettel bámult. Biztosan igyekezett feltérképezni az arcom, kereste rajta a ráncokat, az élet nyomait. Aztán hirtelen megölelt.

– De jó, hogy itt vagy! Szörnyen, borzalmasan, rettenetesen hiányoztál – szorongatott.

– Te is nekem – szuszogtam, már amennyire a szorítástól meg tudtam szólalni.

Aztán csak bámultunk egymásra. De a koffein nagyon kellett.

– A kávé, amit említettél… – kezdtem.

– Ja, ja, igen! Már adom is, kicsim. – A kezembe nyomott egy műanyag retró termoszt. Valószínűleg az utolsót az országban.

Nagyot kortyoltam a még mindig forró kávéból. Furcsa íze volt. Kávé és még valami. Valami ismerős, de nem tudtam megmondani.

– Mi van benne? Olyan fura az íze…

– Jó fura vagy rossz fura?

– Hm… Hát… Jó fura.

– Levendulaszirup. Most kísérletezem vele.

– Anya! Ez isteni!

– Tényleg?

– Igen! Levendulás kávészirup? És te készíted?

– Bizony! Mindenféléket készítek, és árulom is a boltban!

Döbbenten meredtem az anyámra. Hát nem csak nekem van mesélnivalóm.

– Van egy boltod?

– De van ám!

– Hol?

– A sétányon.

– Egy vagyon lehetett az az ingatlan.

– Nem, vagyis igen, de nem úgy. Majd mindent elmesélek! – legyintett anya, és kikanyarodott a reptér parkolójából.

– Alig várom!